КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року місто Київ

Справа № 756/16070/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15163/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Турченка Сергія Петровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року (ухвалене у складі судді Шролик І. С., повне рішення складено 26 червня 2024 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ

АТ «КБ «Глобус» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 03/37/21 «Авто в кредит» від 15 квітня 2021 року в розмірі 176 749,99 грн та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між АТ «КБ «ГЛОБУС» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №03/37/21 «Авто в кредит», за умовами якого, банк надав позичальнику 281000 грн кредитних коштів на придбання автомобіля, оплату страхового платежу, оплату комісії за надання кредиту зі строком на 84 місяців до 14 квітня 2028 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами укладено договір застави, за умовами якого заставним майном є автомобіль, марки RAVON, модель R2, рік випуску 2020 на придбання якого надано кредитні кошти.

Також, в забезпечення виконання умов кредитного договору, між АТ «КБ «ГЛОБУС» та ОСОБА_2 15 квітня 2021 року укладено Договір поруки №03/37/21/П.

Через не виконання позичальником та поручителем п.3.4.1 умов кредитного договору, яким передбачений обов`язок страхування предмету застави впродовж дії кредитного договору, позивач посилаючись на положення п.9.2.8 договору просить стягнути з відповідачів солідарно достроково кредитні кошти.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь АТ «Комерційний банк «Глобус» заборгованість за кредитним договором № 03/37/21 «Авто в кредит» від 15 квітня 2021 року в розмірі 142 036,90 грн.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь АТ «Комерційний банк «Глобус» витрати по сплаті судового збору 1342, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Комерційний банк «Глобус» витрати по сплаті судового збору 1342, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу 5000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Турченко С. П. в інтересах ОСОБА_2 24 липня 2024 року засобами поштового зв`язку направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову. Також просить стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги, витрати на оплату правової допомоги за представництво інтересів в суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн та за представництво інтересів в апеляційному суді в розмірі 12 000 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не надав належної оцінки доводам та посиланням відповідача, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для її вирішення.

Вказує, що суд порушив право відповідача ОСОБА_2 на доступ (ознайомлення) з матеріалами справи через ЄСІТС. У зв`язку зі зміною свого місця проживання відповідач був позбавлений можливості отримати процесуальні документи поштовим зв`язком, тому розраховував на реалізацію своїх прав у інший визначений ЦПК України спосіб. Однак суд не задовольнив клопотання відповідача у зв`язку з відсутністю технічної можливості. Разом з тим відсутність доступу до матеріалів справи унеможливило реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав, зокрема, подання заперечення щодо відповіді позивача на відзив, подання інших процесуальних документів тощо, тобто, істотно обмежило відповідача у реалізації процесуальних прав, що є порушенням права на справедливий суд.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що для боржника та поручителя настали форс-мажорні обставини у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок якої боржник та поручитель опинились у скрутному фінансовому становищі, а тому не змогли виконати додаткові зобов`язання за кредитним договором - оплачувати страхування кредитного автомобіля. Суд жодним чином не врахував те, що відповідачі забезпечують своєчасну сплату кредиту та процентів за ним, тобто не дивлячись на скрутний фінансовий стан виконують свої зобов`язання.

Посилається на те, що суд залишив без уваги доводи відповідача про фактичну відсутність порушених прав позивача за основним зобов?язанням та тому, що пред?явлення позову здійснено з порушенням вимог ст.ст. 3, 12, 13 ЦК України, зокрема, об?єктивну неможливість виконання пов?язаного з кредитним договором зобов?язання, позивач використав як підставу для дострокового повернення всієї суми кредиту, тобто, на власний розсуд застосовував до відповідачів цивільно-правову відповідальність, що ставить останніх у вкрай складне становище.

Крім того вказує, що вартість автомобіля у гривні збільшилась, а тому збільшились витрати на страхування автомобіля, що обумовлено правилами страхування та об?єктивними обставинами - виникнення додаткових ризиків, які не входять до загальних умов добровільного страхування автомобіля - КАСКО, зокрема, пошкодження автомобіля внаслідок військових дій, - однак суд не прийняв до уваги такі обставини.

Також звертає увагу апеляційного суду, що висновки суду про те, що сторони погодили між собою страхову компанію та узгодили ризики від настання яких необхідно застрахувати автомобіль не відповідають дійсності.

Зокрема, суд вказав, що ці умови було погоджено при укладенні договору страхування автомобіля зі страховою компанією «ВУСО» від 13.04.2021р. В той же час, з дійсних обставин справи вбачається, що договір страхування зі страховою компанією «ВУСО» було укладено 13.04.2021р., а кредитний договір було укладено лише через два дні - 15.04.2021р., тобто, через два дні після укладення договору страхування. При цьому, умовами кредитного договору не передбачено, що дії, які вчинено сторонами до його укладення, мають певні юридичні наслідки та встановлюють для сторін певні обов?язки.

У зв?язку з цим, з дійсних обставин справи вбачається, що протягом дії кредитного договору між позивачем та боржником не було погоджено ні страхову компанію, ні ризики від настання яких необхідно застрахувати автомобіль. Так як саме позивач вимагав здійснення боржником дій зі страхування автомобіля, а також враховуючи умови пп. 3.4.1. п.3.4. кредитного договору, то саме на позивача покладається обов?язок погодження (зазначення) страхової компанії та визначення ризиків. Проте, ні у листі від 18.04.2023р. вих. № 118, ні у листі від 05.06.2023р. вих. № 60-зв, позивач не зазначив погоджену страхову компанію та ризики, за якими має бути укладено договорів страхування. Права на самостійне визначення боржником відповідно страхової компанії та визначення ризиків, від яких необхідно застрахувати автомобіль, кредитним договором непередбачено. Зазначені обставини вказують, що не укладення договору страхування є наслідком бездіяльності позивача, який у відповідних листах до ОСОБА_3 не вказав погодженої ним страхової компанії, з якою має бути укладено договір страхування, та не зазначив від яких ризиків має бути застраховано автомобіль, що в т.ч. має визначатись з урахуванням військових дій на території України.

Також посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність відповідачами їх скрутного фінансового становища.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

08 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_4 в інтересах АТ «КБ «Глобус» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив обґрунтовує тим, що судом було правильно встановлено, що між сторонами виник спір стосовно неналежного виконання Відповідачами взятих на себе зобов?язань за кредитним договором та договором поруки в частині страхування предмету застави, тому Позивач просив суд стягнути достроково залишок кредитних коштів. Отже, Банк діяв тільки відповідно до умов укладених договорів, а не на власний розсуд, як це зазначає представник Відповідача 2 у своїй апеляційній скарзі.

Вказує, що судом було враховано ту обставину, що АТ «КБ «ГЛОБУС» врахував об?єктивні обставини складної ситуації, яка склалася у Відповідача 1, через пошкодження її житла внаслідок бойових дій, через що Банком надано відстрочку сплати чергового страхового платежу до 18 травня 2023 року та можливість розбивки страхового платежу щоквартально.

Зазначає, що з договорів вбачається, що між позичальником ОСОБА_5 та Банком погоджено, як страхову компанію СК «ВУСО» так й страхові ризики, зазначені в договорі. Тим більше, в матеріалах справи відсутні відомості, що позичальник - заставодавець зверталась до Банку погодити їй будь-якого іншого страховика та узгодити або змінити обсяг страхових ризиків, які були змінені від тих, що до яких укладався договір та досягнута домовленість 13 квітня 2021 року.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно не прийнято до уваги, посилання представника Відповідача 2, щодо зміни ринкової вартості автомобіля, як підстави збільшення вартості страхового платежу.

Зазначає, що суд правильно прийшов до висновку, що через порушення Відповідачами умов укладеного кредитного договору, договору поруки та договору застави в частині зобов?язання сплати страхового платежу, АТ «КБ «ГЛОБУС» набув право вимоги дострокового повернення кредитних коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу також заперечує щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у визначеному відповідачем розмірі. Вважає, що представник Відповідача 2 для написання апеляційної скарги не витрачав часу та не здійснював нових заходів щодо обґрунтування своїх заперечень, а лише використав свій попередній відзив на дану позовну заяву.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Турченко С. П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином.

10 вересня 2024 року від представника позивача ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представника відповідача адвоката Турченка С. П., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що між АТ «КБ «ГЛОБУС» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №03/37/21 «Авто в кредит». За умовами укладеного договору банк надав позичальнику 281000 грн кредитних коштів на придбання автомобіля, оплату страхового платежу, оплату комісії за надання кредиту зі строком на 84 місяців, до 14 квітня 2028 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних. Між сторонами затверджений графік проведення розрахунків та щомісячних платежів (а.с.38-42).

Згідно з п. 3.4. кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом дня, в день укладення відповідного договору застави, забезпечити надання договорів страхування на користь Банку предмету застави, зазначеного в п. 3.1. кредитного договору та/або страхування позичальника від нещасного випадку в страховій компанії погодженій банком та від ризиків погоджених банком.

Позичальником укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -10-01 від 13 квітня 2021р. із терміном дії до 14 квітня 2022 року включно, вигодонабувач АТ «КБ «ГЛОБУС» (а.с.109).

Відповідно до п. 3.4.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний забезпечити страхування предмету застави на весь період кредитування. Якщо строк дії кожного з укладених договорів страхування закінчиться раніше строку дії цього договору, позичальник зобов`язаний не пізніше ніж за 5 робочих днів до моменту закінчення строку дії кожного з укладених договорів страхування, забезпечити подальше страхування в страховій компанії погодженій банком та від ризиків погоджених банком.

Пунктом 9.2. кредитного договору, передбачено що банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або іншими особами, що є поручителями позичальника (в т.ч. гарантами, майновими поручителями, заставодавцями та ін.), умов цього договору та/або угод (договорів), укладених у забезпечення виконання позичальником зобов`язань (Договорів забезпечення) за цим договором, а позичальник зобов`язаний протягом 10 (десяти) календарних днів, а у випадку, якщо зобов`язання Позичальника за цим договором забезпечуються заставою майнових прав на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку в АТ «КБ «ГЛОБУС» - не пізніше наступного робочого дня, з дати надіслання банком відповідної вимоги, повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, інші платежі за цим договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, завдані банку, у разі настання будь якого з наступних випадків: 9.2.8. несвоєчасне страхування будь-якого з предметів застави, а також невиконання пп. 3.4.1, 3.4.2 цього Договору.

В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами укладено договір застави, за умовами якого заставним майном є автомобіль марки RAVON, модель R2, рік випуску 2020 (а.с.44-46).

Також, в забезпечення виконання умов кредитного договору, між АТ «КБ «ГЛОБУС» та ОСОБА_2 15 квітня 2021 року укладено Договір поруки №03/37/21/П. За умовами договору п.1.4 у разі порушення боржником зобов`язань, передбачених кредитним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором, як солідарні боржники (а.с.50-52).

18 квітня 2023 року АТ «КБ «ГЛОБУС» надіслав листа на адресу позичальника ОСОБА_3 , з вимогою виконати умови п 3.4.1. Кредитного договору та забезпечити страхування предмету застави на весь період страхування.

З метою урегулювання спірних відносин, після звернення ОСОБА_3 банк надав їй відстрочку на виконання п. 3.4.1. кредитного договору у термін до 31 серпня 2023року (а.с.110-113).

АТ «КБ «ГЛОБУС» 12 жовтня 2023 року за місцезнаходженням відповідачів направлено вимоги за вих.№1-3181, 1-3182 від 26 вересня 2023 року щодо дострокового повернення кредиту, сплати процентів та комісій, що передбачені договором № 03/37/21 від 15 квітня 2021 року (а.с.55-57).

Згідно виписки по особовому рахунку станом на 18 червня 2024 року розмір заборгованості за кредитним договором №03/37/21 становить 154009,64 грн., строкова заборгованість по кредиту - 153254,82 грн. та строкова заборгованість по відсотками - 754,80 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що через порушення відповідачами умов укладеного кредитного договору, договору поруки та договору застави в частині зобов`язання сплати страхового платежу, АТ «КБ «ГЛОБУС» набув право вимоги дострокового повернення кредитних коштів.

При визначені розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідачів, суд керувався тим, що після надіслання банком вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості за період з 22 жовтня 2023 року по 18 червня 2024 року позичальник ОСОБА_3 в рахунок погашення відсотків сплатила 11 217,92 грн, які мають бути враховані судом на погашення заборгованості за кредитом, оскільки через зміну терміну кредитування банк втратив право на отримання відсотків за умовами кредитування.

За таких обставин суд дійшов висновку, що з відповідачів до стягнення підлягає сума в розмірі 142036,90 грн., виходячи з розрахунку 153254,82 -11217,92.

Посилання відповідача на форс-мажорні обставини, які унеможливили боржника та поручителя виконати зобов`язання за умовами кредитного договору, суд вважав неприйнятними, а посилання на скрутний фінансовий (майновий стан) недоведеним. Також суд вважав неприйнятними доводи, що в порушення умов договору позивач не узгодив страхову компанію та страхові ризики із відповідачем. Суд вважав, що з договорів вбачається, що між позичальником ОСОБА_3 та банком погоджено, як страхову компанію СК «ВУСО» так й страхові ризики, зазначені в договорі.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з таких мотивів.

Щодо перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою одного з солідарних боржників

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Водночас у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19зазначено, що диспозитивність є одним із основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах.

Перегляд судових рішень (як рішень, постанов та ухвал) в апеляційному та касаційному порядках унормовано спеціальними статтями ЦПК України. Доступ до апеляційного та у передбачених законом випадках до касаційного переглядів є одним з принципів цивільного процесу і передбачений у пункті 8 частини третьої статті 2 та статті 17 ЦПК України. За результатами апеляційного та касаційного переглядів відповідно суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (статті 374, 409 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний чи касаційний розгляд (статті 362 та 396 ЦПК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Оскільки у цій справі в апеляційній скарзі поручитель висунув заперечення щодо вимоги банку про дострокове стягнення кредиту з основного позичальника та поручителя, яка є загальною для всіх боржників і не заснована на особистих відносинах одного з них із кредитором, тому оскарження у цьому випадку рішення місцевого суду у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншим, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Щодо підстав для дострокового стягнення кредиту

У справі, яка переглядається, банк пред`явив до відповідачів позов, у якому просив достроково стягнути всю суму кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, страхові платежі та комісію за надання кредиту.

За загальним правилом, право вимагати дострокового повернення кредиту виникає у кредитора тоді, коли договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), а позичальник прострочив повернення чергової частини позики (частина друга статті 1048 ЦК України).

У справі, яка переглядається, сторони не заперечували, що позичальник вчасно сплачувала щомісячні платежі з повернення кредиту, а також відсотки за користування кредитними коштами, простроченої заборгованості не мала.

Водночас чинним законодавством не заборонено на рівні договору погоджувати інші підстави для відповідальності позичальника у вигляді дострокового стягнення кредиту.

Зокрема, пунктом 9.2. укладеного сторонами кредитного договору передбачено,що банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісій та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або іншими особами, що є поручителями позичальника (в т.ч. гарантами, майновими поручителями, заставодавцями та ін.), умов цього договору та/або угод (договорів), укладених у забезпечення виконання позичальником зобов`язань (Договорів забезпечення) за цим договором, а позичальник зобов`язаний протягом 10 (десяти) календарних днів, а у випадку, якщо зобов`язання Позичальника за цим договором забезпечуються заставою майнових прав на грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку в АТ «КБ «ГЛОБУС» - не пізніше наступного робочого дня, з дати надіслання банком відповідної вимоги, повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти, комісії, інші платежі за цим договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, завдані банку, у разі настання будь якого з наступних випадків:

9.2.8. несвоєчасне страхування будь-якого з предметів застави, а також невиконання пп. 3.4.1, 3.4.2 цього Договору.

Сторони визнали, що обов`язок зі страхування предмета застави після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України позичальник за кредитним договором не виконувала, що відповідно до пунктів 9.2, 9.2.8 надає банку право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.

Щодо звільнення боржника від відповідальності з підстав непереборної сили

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у апеляційній скарзі посилався, зокрема, на те, що для боржника та поручителя настали форс-мажорні обставини у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок якої боржник та поручитель опинились у скрутному фінансовому становищі, а тому не змогли виконати додаткові зобов`язання за кредитним договором - оплачувати страхування кредитного автомобіля.

Оцінюючи такі аргументи відповідача, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За своєю сутністю цивільно-правова відповідальність означає виникнення у особи обов`язку майнового характеру, якого не було до вчинення правопорушення. У статті 617 ЦК України містяться підстави звільнення (випадок, непереборна сила) саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не за виконання договірного зобов`язання. Тому стаття 617 ЦК України не може бути застосована як підстава, що виключає виконання договірного зобов`язання (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 757/58385/16-ц (провадження№ 61-17601свп18)).

У цьому контексті апеляційний суд наголошує, що у справі, яка переглядається, не йдеться про звільнення відповідача від виконання договірного зобов`язання. Мова йде лише про дотримання права позичальника здійснювати погашення кредиту у передбачений договором строк (графік).

Апеляційний суд зазначає, що до вчинення позичальником порушення умов договору в частині внесення чергового щорічного страхового платежу, у позичальника був відсутній обов`язок з дострокового повернення кредиту.

Тому застосування до спірних правовідносин конструкції звільнення від відповідальності з підстав непереборної сили, на переконання апеляційного суду, не суперечить висновку, сформульованому у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 757/58385/16-ц.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21, вказано, що «ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; - форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; - наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката».

Апеляційний суд зауважує, що на рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з врахуванням принципу свободи договору. Очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 686/16312/22).

У пункті 7.1 укладеного між сторонами кредитного договору сторони погодили, що вони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання будь-якого з положень цього договору, якщо це невиконання стало наслідком причин, що знаходяться поза сферою контролю невиконуючої сторони. Такі причини включають, зокрема, військові дії, а також інші обставини, які виникли після підписання цього договору в результаті дій (подій) непередбачуваного характеру, що знаходяться поза волею сторони.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц).

Здійснюючи тлумачення пункту 7.1 кредитного договору, апеляційний суд ураховує, що умови договору очевидно розроблені банком як кредитором, до яких приєдналась позичальниця.

Відповідачі наголошують на тому, що внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України вони не мають змоги здійснити страхування придбаного в кредит транспортного засобу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що пункт 7.1 не містить посилання на те, що певне зобов`язання за договором унаслідок дії форс-мажорних обставин має не виконуватися саме з огляду на скрутний фінансовий стан сторони.

З урахуванням специфіки форс-мажору, на існування якого посилаються відповідачі, апеляційний суд констатує, що неможливість виконання зобов`язання зі страхування автомобіля може пов`язуватися як з відсутністю у позичальниці коштів унаслідок загальної економічної ситуації в Україні, пов`язаною з повномасштабним вторгненням рф, так і з фізичною неможливістю застрахувати автомобіль (наприклад, унаслідок тимчасового перебування позичальниці за кордоном тощо).

Апеляційний суд нагадує, що для приватного права апріорі є притаманною така засада, як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

На переконання апеляційного суду, здійснене ним тлумачення пункту 7.1 кредитного договору якнайповніше відповідатиме засадам розумності і справедливості, а також ураховуватиме характер тих форс-мажорних обставин, з існуванням яких відповідачі пов`язують неможливість страхування транспортного засобу. Навряд у розумного спостерігача може виникнути сумнів у тому, що здійснене рф 24 лютого 2022 року повномасштабне вторгнення на територію України, вплинуло на здатність громадян виконувати фінансові зобов`язання, у тому числі кредитні, не говорячи вже про такі субсидіарні зобов`язання, як здійснення страхування придбаного в кредит транспортного засобу, для реалізації якого, зазвичай, необхідний фізичний огляд транспортного засобу на території, яка може піддаватися як прямому впливу бойових дій, так і опосередкованому - шляхом здійснення ракетних обстрілів, запровадження режиму повітряної тривоги тощо.

Тому, на переконання апеляційного суду, з урахуванням здійсненого судом тлумачення погоджених сторонами умов, скаржник довів наявність підстав для звільнення відповідачів від відповідальності за не проведення страхування транспортного засобу та відсутність у банку права вимагати дострокового повернення кредиту з огляду на проведення бойових дій на території України, що відповідно до пункту 7.1 кредитного договору підпадає під визначення «форс-мажорних обставин».

Дійшовши такого висновку, апеляційний суд також ураховує характер невиконаного позичальницею зобов`язання (невнесення чергового річного платежу на страхування транспортного засобу) порівняно з обсягом уже сплачених нею платежів за тілом кредиту та відсотками.

При цьому апеляційний суд зазначає, що обставини непереборної сили, на які послався відповідач, не є індивідуальними для якоїсь зі сторін, а є спільними та загальновідомими, у зв`язку з чим пункт 7.3 договору про необхідність повідомлення однією зі сторін іншою про настання форс-мажору не застосовується.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі статті 376 ЦК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено та відмовлено в задоволені позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн 00 к. (а. с. 23 том 2).

Крім того, згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем до матеріалів справи долучено: Ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1521182, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю,Договір про надання правничої (правової) допомоги від 26 грудня 2023 року, Додаткову угоду № 1 від 26 грудня 2023 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 26.12.2023 р., квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 26.12.2023 р. на суму 15 000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 18.07.2024 р. на суму 12 000 грн.

Згідно Договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 грудня 2023 року адвокат Турченко С. П. надає ОСОБА_2 правову допомогу представництва інтересів та захисту прав у судовій справі № 756/16070/23.

Відповідно до п. 3 Договору сторони погодили, що гонорар адвоката визначається додатковою угодою.

Згідно Додаткової угоди № 1 від 26 грудня 2023 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 26.12.2023 р. сторони погодили, що розмір гонорару адвоката та строки його сплати клієнтом визначаються наступним чином:

- попередня оплата в розмірі 15000,00 (п?ятнадцять тисяч) гривень, що включає в себе: ознайомлення з наявними у Клієнта документами щодо предмета спору у справі №756/16070/23, з?ясування у Клієнта фактичних обставин справи, збір необхідних документів та інформації для встановлення фактичних обставин справи, правовий аналіз наявних документів та фактичних обставин справи, консультування Клієнта за результатами проведеного аналізу документів та фактичних обставин справи, визначення позиції Клієнта у справі, підготовка і подання до суду відзиву на позов, заперечення та інших необхідних процесуальних документів (заяв по суті, клопотань, пояснень тощо), участь Адвоката у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції до моменту прийняття судом першої інстанції рішення або ухвали, якою завершується розгляд справи, консультування Клієнта протягом розгляду справи судом;

-попередня оплата в розмірі 12000,00 (дванадцять тисяч) гривень за надання правової допомоги з представництва інтересів Клієнта в Київському апеляційному суді, що включає всебе:консультування Клієнта щодо прийнятого судом першої інстанції рішення у справі, підготовка та подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги чи відзиву на апеляційну скаргу, залежно від прийнятого судом першої інстанції рішення, участь Адвоката у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції в Київському апеляційному суді до моменту прийняття судом постанови або ухвали, якою завершується апеляційний розгляд справи. консультування Клієнта протягом розгляду справи судом.

З матеріалів справи вбачається, що Турченко С. П. в інтересах ОСОБА_2 було подано до суду першої інстанції клопотання про надання доступу до справи, клопотання про відкладення розгляду справи та направлення матеріалів позову, клопотання про участь представника у розгляді справи в режимі відео конференції, відзив на позовну заяву, пояснення щодо розміру заборгованості за кредитом, також Турченко С. П. в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, клопотання про проведення судового засідання в апеляційному суді в режимі відео конференції, крім того представник приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 11.03.2024, 12.05.2024, 19.06.2024, 20.06.2024 та в апеляційному суді 10.09.2024.

Таким чином, відповідачем доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню.

Частиною 5 та 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу,посилаючись на те, що заявлений розмір витратє завищеним, а вартість послуг є необґрунтована, така що не відповідає критеріям реальності, дійсності, необхідності, а також критерію розумності, крім тогопредставник відповідача для написання апеляційної скарги не витратив часу та не здійснював нових заходів щодо обґрунтування своїх заперечень, а лише використав свій попередній відзив на дану позовну заяву.

Апеляційний суд вирішуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу які підлягають відшкодуванню дійшов наступного висновку.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Поряд зі згаданим принципом змагальності сторін іншими основними засадами (принципами) цивільногосудочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Відповідно до статті 10Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Виходячи зі змісту норм статей 3, 10, 11Цивільного процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

З Додаткової угоди № 1 від 26 грудня 2023 року до Договору вбачається, що за розгляд справи в суді першої інстанції сторони погодили розмір гонорару 15 000 грн.

Враховуючи наданий представником відповідача обсяг послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме подання клопотань, відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та участь у судових засіданнях, колегія суддів дійшла висновку що визначений сторонами розмір гонорару є обґрунтованим, розумним та необхідним.

Обґрунтованих підстав для його зменшення позивачем не наведено та судом не встановлено.

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді першої інстанції у розмірі 15 000 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміруз урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача, щозаявлений відповідачем розмір витрат у суді апеляційної інстанції є завищеним танеспівмірним з обсягом наданих послуг, а саме: поданням апеляційної скарги, яка фактично дублює доводи відзиву на позовну заяву, поданням клопотання про участь представника в судовому засіданні в режимі відео конференції та участь в одному судовому засіданні.

Враховуючи викладене визначений розмір 12 000 грн не є співмірним та розумним.

Колегія суддів вважає, що обґрунтованим, розумним та співмірним розміром витрат понесеними відповідачем в апеляційному судіє 5 000 грн, які підлягають відшкодуванню.

З урахуванням викладено, колегія суддів дійшла висновку, що доведеним, обґрунтованим та розумним розміром витрат на професійну правничу (правову) допомогу понесену відповідачем в суді першої та апеляційної інстанції є 20 000 грн, які підлягають відшкодуванню відповідачу позивачем.

Керуючись ст. ст. 268, 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Турченка Сергія Петровича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн 00 к.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О. В. Немировська