І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Ляшенко Ю.С.,
Справа № 629/4022/24
Номер провадження 2/629/1097/24
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про стягнення безпідставно набутого майна,
Відповідачка ОСОБА_2 в наданому відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, що відсутні достовірні докази недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими відповідачка розпоряджалась як мати в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача таких коштів як безпідставно набутих. Кошти, сплачені на утримання дитини, використовувались згідно їх цільового призначення і доказів зворотного позивачем не надано. Повернення сплачених аліментів в першу чергу може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.
Представник позивача адвокат Свистун А.В. в наданій відповіді на відзив зазначив, що позивач не проводив добровільних виплат аліментів, що є вагомою підставою, для прийняття рішення про повернення безпідставно набутих ОСОБА_2 аліментів на утримання її сина ОСОБА_6 .
В наданих запереченнях на відповідь на відзив відповідачка ОСОБА_2 вказала, що одержані від ОСОБА_1 кошти є власністю дитини. Визначений рішенням суду розмір аліментів був визнаний позивачем під час розгляду справи. Недобросовісність в отриманні аліментів, визначених рішенням суду, не встановлена та позивачем не доведена, а тому відсутні підставі вважати, що встановлена для стягнення грошова сума є безпідставно набутою.
Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Смірнова Н.А. у судове засідання не з`явились, представник відповідачки в наданій суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності відповідачки, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, доходить до такого.
Судом встановлено, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2012 з позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі по 300 грн. 00 коп. з індексацією відповідно до закону на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 06.09.2012 року і до досягнення кожною дитиною повноліття та видано виконавчий лист № 2025/5177/2012 /а.с.17/.
Як вбачається з розрахунку № 160/26.12-31/Т2/7 від 10.06.2024, у боржника ОСОБА_1 станом на 30.06.2024 заборгованість зі сплати аліментів, відсутня /а.с.18-25/.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.04.2024 /а.с. 26-30/, виключено відомості про позивача ОСОБА_1 , як про батька дитини ОСОБА_4 з актового з актового запису про народження № 42 від 05.08.2009 року, складеного Виконавчим комітетом Панютинської селищної ради міста Лозова Харківської області.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аліментні виплати на дитину ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 здійснював не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження № 34890500 з примусового виконання судового рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.10.2012 (справа № 2025/5177/2012), що набрало законної сили.

Питання про скасування судового рішення про стягнення з нього аліментів за нововиявленими обставинами після ухвалення рішення суду від 25.04.2024 ОСОБА_1 не порушував.

Так, у випадку, якщо з підстав відсутності кровного спорідненості з дитиною ОСОБА_1 у порядку, передбаченому чинним цивільно-процесуальним законодавством, порушить питання про скасування судового рішення про стягнення з нього аліментів за нововиявленими обставинами, законом передбачені особливості повороту виконанням судового рішення у справах про стягнення аліментів (стаття 445 ЦПК України).

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Положенням статті 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Аналіз ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №382/1728/18 (провадження №61-9514св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) зазначено, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Позивачем, на якого покладається тягар доказування, взагалі не наведено обґрунтування визначеності суми 87482 грн., яку позивач вважає безпідставно набутою відповідачкою, не доведено правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1980 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.

Позивач на підтвердження недобросовісності відповідача зазначив, про обізнаність відповідачки про те, що він не є біологічним батьком дитини впродовж усього часу отримання аліментів. Однак, ці обставини не підтверджують недобросовісності відповідача при отриманні аліментів. Позивач протягом чотирнадцяти років знав, що в актовому записі про народження був записаний батьком дитини, виконував щодо неї батьківські обов`язки, сплачував аліменти на її утримання та не оспорював своє батьківство.

Як стверджувала відповідачка ОСОБА_2 , що з моменту її вагітності сином ОСОБА_6 позивач був обізнаний про те, що він не є біологічним батьком цієї дитини, і прагнучі примиритися і налагодити минулі стосунки, після народження дитини ОСОБА_6 сумісне проживання сторін було відновлено, а позивач не заперечував зареєструвати себе батьком ОСОБА_6 , будь-яких доказів приховування нею обставин щодо кровного споріднення позивача і дитини ОСОБА_1 не надає. Визнання нею позовних вимог в частині оспорення батьківства ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_6 не підтверджують її недобросовісність при отриманні аліментів.

Ці обставини не спростовані позивачем, на якого покладається тягар доказування недобросовісності з боку набувача відповідних сум.

Будь - яких доказів на підтвердження недобросовісності відповідачки позивачем суду не надано. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачка використала названу позивачем суму коштів, сплачених в якості аліментів, не за цільовим призначенням. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

В даній справі відповідач отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача. Суд зауважує, що хоча аліменти сплачувались відповідачці, однак не витрачалися нею на власні потреби, оскільки призначені саме на утримання сина ОСОБА_6 , який є власником коштів. У справі, що розглядається, аліментні кошти витрачались відповідачкою на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. Враховуючи, що дитина не має біологічно встановленого батька, який має обов`язок її утримувати, а мати вказує, що знаходиться у скрутному матеріальному становищі, утримує іншу дитину позивача, на яку з позивача також стягуються аліменти, то повернення отриманих аліментів може зашкодити інтересам дитини ОСОБА_6 та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме малолітня дитина ОСОБА_4 є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд не убачає наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 206, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2024

Суддя Карина ХАРАБАДЗЕ