Провадження № 22-ц/812/606/24 Суддя першої інстанції Чаричанський П.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/799/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участі представника стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 , на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Чаричанського П.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи заяви обґрунтовувала тим, що 05 лютого 2024 року було винесено судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , в розмірі 1/2 (однієї другої) частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягувати з 02 лютого 2024 року до досягнення дітьми повноліття.

На думку заявника вказаний судовий наказ виданий судом помилково, оскільки в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває справа за її позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, відібрання дітей у батька та стягнення аліментів, яка об`єднана в одне провадження з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

Діти проживають з батьком поза її волею, були відібрані у неї поза встановленим законом способом та вивезені за межі України. Наразі точне місце знаходження дітей залишається для матері невідомим.

Наразі стягувач чинить перешкоди у спілкуванні дітей та матері.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ, що виданий 05 лютого 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_4 на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з 02 лютого 2024 року до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що до процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не відноситься наявність не розглянутого спору про право, яке може вплинути на права та обов`язки боржника у виконавчому провадженні.

Отже підстав вважати, що наявність спору про визначення місця проживання дітей при видачі судового наказу про стягнення аліментів є самостійною підставою для визнання його, як виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Відсутні і інші процесуальні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що в даній справі безумовно встановлено, що на час винесення судового наказу діти проживають разом з батьком у Молдові та перебувають на його утриманні.

Доданими боржником до справи доказами спростовується факт перебування та проживання стягувача та дітей у Молдові.

Жодним доказом не підтверджено, що діти проживають разом зі стягувачем в Україні, в яких умовах та за якою адресою.

Матеріалами справи на момент розгляду заяви про визнання виконавчого документу, таким, що не підлягає виконанню, не підтверджено, що діти безумовно проживають з батьком, за такого обов`язок матері щодо сплати аліментів на користь батька на утримання дітей не доведено належними та допустимими доказами.

Оскільки право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти за відсутністю доказів проживання дітей разом з батьком, суд мав би відмовити у видачі судового наказу, а при розгляді даної заяви боржника, визнати виконавчий документ, таким, що не підлягає виконанню, з підстав, що передбачені статтею 432 ЦПК України.

За такого, оскаржуваний судовий наказ виданий помилково, та має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки її обов`язок щодо сплати аліментів відсутній, та належними доказами у справі не доведено проживання дітей разом з батьком в Україні.

Суд першої інстанції не здійснив належним чином оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності визнання виконавчого документу, таким, що не підлягає виконанню, та неналежним чином обґрунтував відсутність необхідності задоволення заяви ОСОБА_2 , оскільки основним доводом останньої було саме відсутність доказів проживання дітей з батьком на момент розгляду справи та помилковість висновків суду щодо наявності підстав для задоволення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів

Від ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві стягувач зазначає, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і безпідставною, а отже такою, що не підлягає задоволенню.

Право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти.

Разом з тим, заявник до суду першої інстанції подав належні та допустимі докази того, що всі діти фактично проживають з ним, боржник також не спростувала цей факт.

Оскільки до ухвалення судового рішення Центральним районним судом м. Миколаєва щодо визначення місця проживання дітей, діти проживають з батьком, а мати не надала до суду достатніх та допустимих доказів на доведення протилежного, то заявник має законне та безумовне право на отримання від ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника стягувача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

05 лютого 2024 року Центральним районним судом м. Миколаєва було винесено судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 (однієї другої) частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягувати з 02 лютого 2024 року до досягнення дітьми повноліття.

04 жовтня 2023 року Центральним районним судом м. Миколаєва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей з матір`ю, стягнення аліментів та поділ майна подружжя. З обставин, викладених у позові, вбачається, що батьки дітей проживають окремо. Дочка ОСОБА_5 , виявила бажання проживати разом з батьком. Інших дітей ОСОБА_4 без відома матері забрав за місцем свого мешкання і вони проживають разом з ним. Провадження у справі триває.

Згідно з частиною 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/200.

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого документа про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, у випадку наявності спору батьків щодо місця проживання неповнолітніх дітей.

Як вбачається із матеріалів цієї справи, заявник просить визнати судовий наказ від 05 лютого 2024 року, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на чотирьох дітей у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів таким, що не підлягає виконанню оскільки діти зі стягувачем не проживають, тому є усі законні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, з підстав помилковості його видачі.

Проте така позиція суперечить нормам процесуального закону, що регулює спірні правовідносини, письмовим доказам і правовим позиціям Верховного Суду.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, боржник був зобов`язаний указати передбачені процесуальним законом підстави, для того щоб суд мав можливість визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема, це могло би бути посилання на помилковість видачі виконавчого документа, пов`язану з процесуально-правовими підставами, коли після ухвалення судового рішення, судом першої інстанції допускається помилка при видачі виконавчого документу, яка свідчить про відсутність обов`язку боржника щодо виконання такого судового рішення.

Проте, у заяві не наведено жодних підстав, які б свідчили саме про помилковість видачі виконавчого документу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Так, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено процесуальних підстав, що свідчать про помилковість звернення виконавчого листа до виконання.

Доводи, які наводить боржник у заяві та в аргументах апеляційної скарги щодо помилковості видачі виконавчого документу до виконання за своєю суттю свідчать про те, що ОСОБА_2 не згодна з її обов`язком по сплаті аліментів на неповнолітніх дітей, оскільки вважає, що діти проживають з батьком без її волі, були протиправно переміщені батьком до іншого місця проживання, з приводу чого вона звернулася з позовними вимогами в іншому судовому провадженні. Отже, боржник вважає, що її треба звільнити від сплати аліментів, оскільки діти не проживають зі стягувачем, а тому у цьому випадку боржник має право звернутися з позовом про звільнення його від сплати аліментів, надавши докази на підтвердження обставин, що діти проживають з нею.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, виходячи із положень частин 1 і 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами, які виконуються за цільовим призначенням в інтересах дитини, а тому не можна ставити в залежність отримання аліментів, які належать дитині, від спору між батьками про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, поки діти проживають разом з одним із них.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями цивільного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 .

За такого колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, порушення судом вимог процесуального права та не правильне застосування судом норм матеріального права судом апеляційної інстанції при перевірці оскарженого судового рішення не встановлено.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на висновок апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справ у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.