Справа № 953/8638/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2024 р. Суддя Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л., розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану в особі представника адвоката Макогон Дмитра Олександровича, про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду,

у с т а н о в и в :

19.09.2024 до Київського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 , подану в особі представника адвоката Макогон Дмитра Олександровича, про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду, в якій заявник просить суд вжити заходів із забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , особисто або через третіх осіб вивозити за межі України малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу батька дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вжити заходів із забезпечення позову шляхом заборони Службі у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради () засвідчення письмових заяв ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо уповноваження третіх осіб на супровід виїзду за межі України малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви представник заявника зазначив, що ОСОБА_1 з 10.02.2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від даного шлюбу мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Останніми роками, стосунки з відповідачем розладилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Відносини погіршилися у зв`язку з повномасштабним вторгненням до України.

Дружина заявника ОСОБА_2 , користуючись можливістю безперешкодно без згоди другого з батьків, вивезти дитину за межі України, виїхала разом з дитиною поза межі України, де перебувала досить тривалий період часу. Весь час перебування за кордоном, відповідачем створювалися перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Враховуючи той факт, що позивач є військовозобов`язаним, який тимчасово обмежений у праві виїзду з України, особисте спілкування з дитиною ще більше ускладнюється, а подекуди стає неможливим.

Представник заявника зазначив, що у зв`язку з викладеним, заявник має намір звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Однак, вважає, що до пред`явлення позову є підстави для вжиття заходів із забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу особисто або через третіх осіб вивозити за межі України малолітню доньку без дозволу позивача, оскільки вивезення дитини за кордон може унеможливити виконання рішення у разі задоволення судом позову про визначення місця проживання дитини з батьком.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Оскільки викладені в заяві обставини та надані заявником докази є достатніми для розгляду заяви про забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи, що відповідає вимогам ст. 153 ЦПК України.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд доходить такого висновку.

За правилами ч. 1 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Положеннями ч. 2 ст. 149 ЦПК України унормовано, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Так, згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно з п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правилами ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» закріплено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Так, положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову, в тому числі: заборона вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

З огляду на наведене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення наведених вище норм законодавства свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року, у справі №643/5842/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, а тому суд прийшов до висновку про відмову у забезпеченні позову.

Водночас, посилання представника заявника що матір дитини або інші особи мають змогу вивезти за кордон дитину, не може бути покладене судом в основу процесуального рішення згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, оскільки такі посилання представника заявника є припущенням.

Керуючись ст. 149, 150, 152, 153, 261, 268 ЦПК України, суд,

постановив :

відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в особі представника адвоката Макогон Дмитра Олександровича, про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Суддя: С.Л. Шаренко