Провадження № 2/641/422/2024 Справа № 641/49/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Курганникової О.А.,

за участі секретаря судового засідання - Ареп`євої О.В.

представника позивача адвоката Усенка М.І.

представника відповідача адвоката Мирося С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Кредит та Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

встановив:

Позивач ТОВ ФК «Кредит капітал» звернувся до суду з позовною заявою, з урахуванням її уточнень, в якій просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором кредиту № 282-04-И від 20.06.2008 року в сумі 1974784,49 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» , правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» та відповідачем укладено кредитний договір №282-04-И , відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 79300 дол. США зі сплатою 12,42 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 20 червня 2028 року . 30 травня 2018 між ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК « Кредит Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №000122-а ,відповідно до якого відбулося переуступлення прав вимог за рядом кредитних договорів, в тому числі і за кредитним договором № 282-04-И укладеного з відповідачем ОСОБА_1 .У зв`язку з порушенням умов кредитного договору відповідач станом на 18.12.2019 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 1974784,49 грн. , а саме: заборгованість за тілом кредиту 1093829,41 грн., заборгованість за відмотками 880955,08 грн.

24 січня 2014 року ухвалою судді провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Слобожанське РУ АТ Банк Фінанси та Кредит до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відкрито та справу призначено до судового засідання .

24 березня 2014 року ухвалено заочне рішення.

24 квітня 2019 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 02 травня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення повернуто заявнику, в зв`язку з її відкликанням.

14 травня 2019 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

27 травня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_1 , в яких остання зазначила , що викладені в позовній заяві ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вимоги про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказаної суми заборгованості є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю, посилаючись на те, що Банком було реалізовано предмет іпотеки за ринковою ціною, а всі грошові кошти від реалізації предмету іпотеки в розмірі 37 500, 00 доларів США (еквівалент у гривні за офіційним курсом НБУ на 30.01.2013 року становив 299 737, 50 грн.) зараховано на погашення заборгованості по кредиту. З моменту укладення 20.08.2008 року кредитного договору №282-04-И і до 30.01.2013 року (реалізації предмету іпотеки та зарахування грошових коштів на рахунок Банку) відповідачем ОСОБА_1 сплачено суму коштів в розмірі 81 712, 16 доларів США, тобто фактично повернуто взяті Кредитні ресурси в повному обсязі. Відповідач вважає, що у зв`язку фактичним поверненням наданих кредитних коштів в обсязі, що надавався за Кредитним договором №282-04-И від 20.06.2008 року, списання безнадійної заборгованості відповідача по справі за вказаним Кредитним договором і віднесенням її на збільшення валових витрат банку, а також із отриманням у зв`язку з цим відшкодуванням, позивач втратив право вимоги за спірним Кредитним договором. Крім того зазначила, що строк виконання зобов`язання щодо дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, враховуючи вимогу Кредитора від 04.12.2012 року, - настав 18.12.2012 року і, таким чином, у Кредитора виникло право звернутися до суду до поручителя з 19.12.2012 року і протягом наступних шести місяців, але до суду з позовом банк звернувся 14.01.2014 року, тобто з пропуском зазначеного в ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а відтак і втратив суб`єктивне права на звернення до суду з вимогою до поручителя.

28 травня 2019 року заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 березня 2014 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному провадженні у підготовче судове засідання .

15 липня 2019 року ухвалою суду підготовче засідання у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року заява представника відповідачів про витребування доказів задоволена .

21 листопада 2019 року ухвалою суду залучено ТОВ «ФК « Кредит Капітал» до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Слобожанське РУ АТ Банк Фінанси та Кредит до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , в якості правонаступника ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» .

23 грудня 2019 року до суду від ТОВ ФК « Кредит Капітал» надійшла уточнена позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 у розмірі 1974784, 49 грн. та судовий збір (т. 1, а.с. 206).

04 березня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача , в яких від прохав суд подану 23.12.2019 року за підписом представника ТОВ ФК «Кредит Капітал» уточнену позовну заяву від 18.12.2019 року за Вих. № К778 залишити без розгляду та задоволення, в зв`язку з тим, що подана уточнена позовна заява є не заявою про збільшення або зменшення позовних вимог, а фактично заявою про зміну підстав і предмету позову, оскільки змінено склад учасників справи (залишено лише одного відповідача по справі ОСОБА_1 ); сума коштів, яку просить стягнути новий позивач по справі мають відмінні підстави з первісно заявленими позовними вимогами (суми нарахованих процентів не співпадають із заявленими в первісному позові; не зазначено їх підстави нарахування та за який період; так само і щодо інших вимог у т.ч. пені тощо); ТОВ ФК «Кредит Капітал» вказану так звану уточнену позовну заяву подано з порушенням вимог ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України, оскільки право на зміну підстав та предмету позову позивач мав реалізувати до закінчення підготовчого засідання, а у разі направлення справи на новий розгляд взагалі не допускається. Постановити судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості, що виникла за Кредитним договором №282-04-И від 20.06.2008 року відмовити у зв`язку із недоведеністю розміру заборгованості.

Ухвалою суду від 04 березня 2020 року заява представника відповідача про витребування доказів задоволена.

17 липня 2020 року представником відповідача до суду надана заява про залишення заяви ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» від 22.05.2020 року за вих. №К1636, подану до суду за підписом ОСОБА_3 на підставі довіреності від 14.04.2020 року за №4, а також всі додатки до неї без розгляду, оскільки подані особою, яка не має повноважень на представництво інтересів позивача в суді по даній справі (неуповноваженою особою).

Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року заяву позивача про витребування доказів та долучення доказів до матеріалів справи повернуто заявнику.

19 січня 2021 року ухвалою суду в задоволенні клопотання представника відповідача про накладання штрафу на позивача відмовлено.

Ухвалою суду від 19 січня 2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 року прийнято до розгляду зазначену цивільну справу та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.07.2023 року здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов від 23.12.2019 року підтримав , просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності сторін.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

20 червня 2008 року між ВАТ Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Слобожанське РУ, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Слобожанське РУ АТ Банк Фінанси та Кредит та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 282-04-И, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 79 300 доларів США зі сплатою 12,42% відсотків річних за користування кредитним ресурсами та кінцевим терміном повернення до 20 червня 2028 року (т. 1 а.с. 10-12).

Пунктом 3.2. кредитного договору встановлений обов`язок ОСОБА_1 в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, у розмірі 897,00 дол. США Зазначений розмір Ануїтетного платежу може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до п.6.1 кредитного договору, за прострочення строку погашення кредиту, процентів за користуванням кредитом, ОСОБА_1 нараховується пеня, у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно до п. 6.3 договору про внесення змін №1 до кредитного договору від 16 серпня 2012 року сторони встановили, що у випадку непогашення позичальником заборгованості у повному обсязі за цим договором у вказаний строк або погашення позичальником заборгованості не у повному обсязі подальше користування позичальником фактично отриманими ним кредитними ресурсами за цим договором застосовується процентна ставка 14,5 % річних.

16.08.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору №282-04-И від 20.06.2008 року, відповідно до якого пункт 6.3 Договору викладено в новій редакції та зазначено, що у випадку звільнення позичальника з роботи в Банку, остання зобов`язується не пізніше дати його звільнення погасити у повному обсязі заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитним коштами, комісії Банка. Доповнено розділ 7 «Заключні положення» новим пунктом 7.9, відповідно до якого сплата грошових коштів з метою погашення заборгованості за виданими Кредитними ресурсами та нарахованими процентами здійснюється на рахунок №3903,

МФО 350697.

Як вбачається з матеріалів справи 30 травня 2018 між ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК « Кредит Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №000122-а, відповідно до якого відбулося переуступлення прав вимог за рядом кредитних договорів, в тому числі і за кредитним договором № 282-04-И укладеного з відповідачем ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 152-154).

Станом на момент укладання договору №000122-а про відступлення прав вимоги від 30.05.2018 року ОСОБА_1 має залишок за основним боргом за кредитним договором у розмірі 1 974 784 грн 49 коп. (т. 1 а.с. 155).

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 18 від 29.10.2021 року Полтавського бюро судово-економічної експертизи розрахунок загальної суми заборгованості по кредитному договору від 20.06.2008 р. № 282-04-И документально не підтверджуєтеся.

Встановити, чи відрізняється процентна ставка, вказана в кредитному договорі від 20.06.2008 р. № 282-04-И та додаткових угодах до нього від реальної процентної ставки, яку зобов`язаний сплатити позичальник не представляється можливим (т. 3, а.с. 169-179).

В забезпечення основного зобов`язання за кредитним договором, 20 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір посвідчений 20.06.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. та зареєстрований в реєстрі за №3784, відповідно до якого відповідачу передано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,6 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, вартістю, згідно Звіту про експерту оцінку 452 990, 00 грн. (т. 1 а.с. 110-111).

Відповідно до п. 10 іпотечного договору звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах іпотечного договору.

За вибором Іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки у тому числі продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку , встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до п. 11.3.2. іпотечного договору.

Так, на задоволення вимог Іпотекодержателя було звернено стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору купівлі продажу від 13.01.2013 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. та зареєстрованому в реєстрі № 190, відповідач ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки (т. 4 а.с. 39).

Кошти у розмірі 37500 доларів США (що є еквівалентом у гривнях 299 737 грн 50 коп. від продажу іпотечного майна зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 282-04-И від 20.06.2008 р. про що свідчить Квитанція № 5 від 30.01.2013 року (т. 1, а.с. 104).

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що йому нічого не відомо з приводу реалізації іпотечного майна. Та ймовірно, із суми заборгованості за кредитним договором було відраховано суму від реалізації іпотечної квартири ще до укладення договору про відступлення права вимоги. Також просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1974784,49 грн.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передбаченим договором іпотеки , законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Отже, оскільки відсутній договір між сторонами про відступлення від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки, то у позивача відсутні підстави вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.. ст.. 12, 81, 141, 263-265 ЦК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит та Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит - Капітал», , м. Львів , вул. Смаль - Стоцького , 1 28 корпус , 3-й поверх.

Представник позивача- адвокат Усенко Михайло Ігорович, діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги) за № 1285987 від 03.06.2024 року

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Мирось Сергій Васильович, діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.02.2019 року.

Повний текст рішення складено 23.09.2024 року

Суддя О. А. Курганникова