н/п 2/490/2510/2021 Справа № 490/6661/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.

секретаря - Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду.

У серпні 2017 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовними вимогами ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила виділити у її власність частину квартири АДРЕСА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 , визнати за нею право власностіна 1/2 частину легкового хетчбека-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, 1/2 частину легкового універсала-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ,1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ,1/2 частину легкового хетчбека- B CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1/2 частину легкового універсала-В КІА JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , стягнути з відповідача на користь позивача судовівитрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.2010 року, та 09.02.2017 року шлюб розірвано.

За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано вищезазначене майно. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто. За такого, і просила про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 01.08.2017 року дану справу передано на розгляд судді Чулупу С.О.

Ухвалою судді Чулупа О.С. від 01.08.2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на майно відмовлено.

Ухвалою від 22.08.2017 року суддею Чулупом О.С. відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 15.06.2018 року зупинено провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 07.12.2018 року відновлено провадження у справі.

06.02.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Центрального районного суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив встановити факт припинення з березня 2016 року шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати за ним право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач вказав наступне.

З 16.04.2010 року по 09.02.2017 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 12.06.2016 року позивачем придбано квартири АДРЕСА_4 . Однак, дані квартири хоч і придбані в період шлюбу, проте є особистою власністю позивача на підставі п.3 ч.1, ч.3 та ч.6 ст. 57 СК України, оскільки придбані за кошти, які належали йому особисто, а саме: за рахунок премій, які позивач одержував за особисті заслуги, а також придбані в період фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Вказує, що метою придбання вказаних квартир було забезпечення себе та повнолітню доньку від першого шлюбу в майбутньому житлом. Також ОСОБА_2 вказує, що 16.10.2008 року передав у борг ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 60 000,00 дол. США, які останній повертав частинами. Саме на повернуті кошти позивач придбав спірні квартири, а отже, враховуючи, що належні ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000 дол. США були передані ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , вищевказане нерухоме мано є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбане хоча й в період зареєстрованого із відповідачкою шлюбу, однак на кошти, які належали йому особисто. Також позивач вказує, що у березні 2016 року відповідачка повідомила ОСОБА_2 про наявність у неї іншого чоловіка.Після чого, колишнє подружжя вирішило припинити подружнє життя узгодивши, що діти будуть проживати із ОСОБА_3 у належній їй на праві власності квартирі, в якій вона за грошові кошти позивача робила там ремонт з метою їх спільного проживания з іншим чоловіком. Оскільки всі майнові та немайнові питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були вирішені, позивач мав намір придбати житло особисто для себе та для своєї повнолітньої доньки від першого шлюбу, однак йому було необхідно відправлятися вчерговий рейс у зв`язку із чим, він надав ОСОБА_3 довіреність на подальше оформлення права власності на нерухомість на його ім`я, яка скасована позивачем 28 грудня 2016 року Отже, сторони припинили свої фактичні шлюбні стосунки остаточно у березні 2016 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2017 року, шлюб ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , хоча й були придбані ним в період його зареєстрованого з відповідачкою шлюбу, проте куплені за його особисті кошти та в період фактичного припинения шлюбних відносин з ОСОБА_3 і справжньою метою придбання майна були не інтереси сім`ї, а власні особисті інтереси, не пов`язані із сімейними. Саме тому, вважає, що спірне нерухоме майно не може мати статусу спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 06.11.2020 року, під головуванням судді Чулупа О.С., справу № 490/779/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю, та справу № 490/6661/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження та присвоєно № 490/6661/17.

Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2021 р. № 403 призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою від 17.02.2021 року суддею Гуденко О.А. заявлено самовідвід по даній справі.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.03.2021 року № 978 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.

Справа отримана суддею Черенковою Н.П. 24.03.2021 року.

Ухвалою судді від 24.03.2021 року прийнято до свого провадження дану справу, ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

ОСОБА_3. свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про їх задоволення, в позові ОСОБА_2 просила відмовити, вказавши наступне у відзиві, направленомудо суду 19.06.2020 року.

Рішенням Централього районного суду м. Миколаєва від 19.07.2018 року позов ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 задоволено. Однак, у подальшому, постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.10.2018 року дане рішення суду скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від20.05.2019 року постанова апеляційного суду Миколаївмької області залишена без змін. Отже, подача повторного позову є зловживанням процесуальним правом.

Встановлення факту припинення шлюбних відносин також нічим не підтерджено, окрім того, 16.03.2016 року ОСОБА_2 видано на її ім`я довіреність, якою уповноважував її представляти його інтереси з питань купівлі будь-якої нерухомості.

Ухвалою суду від 15.09.2021 року задоволено клопотання про виклик та допит свідків; постановлено про виклик та допит у якості ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , попередивши свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду (ч. 4 ст. 91 ЦПК України); закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті; надано можливість ОСОБА_2 до початку розгляду справи по суті надати заперечення проти позову та докази на їх підтвердження.

Судові засідання неодноразово відкладалися.

Ухвалою суду від 05.12.2022 року судове засідання відкладено, постановлено про виклик та допит у якості свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 21.03.2023 року, відкладено судове засідання, витребувано з Центрального районного суду м.Миколаєва звукозапис судових засідань по справі №490/9234/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю, які відбулися 07.06.2018 та 18.07.2018 р.р.

В судовому засіданні 26.10.2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Веріковська Т.А. просила суд витребувати у Заводського районного суду м.Миколаєва справу №487/267/17 про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки у сторін є розбіжності по даті розірвання шлюбу, яка є важливою інформацією для вирішення спору про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 26.10.2023 року клопотання задоволено, витребувано у Заводського районного суду м.Миколаєва матеріали цивільної справи №487/267/17 про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Судові засідання неодноразово відкладалися.

В судовому засіданні 22.02.2024 року допитано свідків та ухвалено про оголошення перерви до 25.03.2024 року.

Судове засідання 25.03.2024 року відкладено на 17.04.2024 року, в зв`язку з клопотанням представника ОСОБА_3 - адвоката Когіна А.В.

17.04.2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Веріковської Т.А. надійшло клопотання, в якому просила про відтворення звукозапису судових засідань по справі №490/9234/17, які відбулися 07.06.2018 року та 18.07.2018 року та визнати як електронний доказ по справі.

Також адвокат Веріковська Т.А. надала заяву про виправлення описки у позовній заяві щодо вказання припинення шлюбних відносин з восени 2015 року,та надала письмові пояснення про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю.

Сторони до судового засідання не з`явилися, від адвоката ОСОБА_2 - Веріковської Т.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та його представника.

ОСОБА_3 та її адвокат до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Заяв та клопотвнь про відкладення розгляду справи не надали.

Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

16.04.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2017 року.

Як вбачається з вказаного рішення суду, з цим позовом ОСОБА_2 звернувся в січні 2017 року, та зазначив, що шлюб з відповідачем існує формально, оскільки відповідачка зустріла іншого чоловіка. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, що викладені в позовній заяві. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, кожен своїм життям, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують.

Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивачем був усиновлений малолітній син відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За Договором купівлі-продажу майнових прав № 03/28/01-6п від 28.03.2016 року укладеного між ТДВ "Миколаївський домобудівельний комбінат" як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, останній придбав майнові права на об`єкт нерухомості - квартири, загальною площею 42,2 кв.м., кількість кімнат 1, за адресою: АДРЕСА_5 ) вартість майнових прав складає 506 400 грн, що еквівалентно 19424,63 доларів США за офіційним курсом НБУ, покупець здійснює передплату вартості майнових прав в сумі 50 000 грн, залишок внести до 30 липня 2016 року.

29 серпня 2016 року укладено Договір цесії між ТОВ "НДСК-6" як правонаступник ТДВ "Миколаївський домобудівельний комбінат" та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_3 , на підставі Довіреності № 422 від 14.03.2016 року, за яким сторони набувають усіх прав, передбачених Договором від 28.03.2016 року.

29.08.2019 року укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № 03/28/01-6п від 28.03.2016 року щодо внесення змін у найменуванні продавця.

За Договором купівлі-продажу майнових прав № 02/28/01-6п від 26 лютого 2016 року, укладеного між ТДВ "Миколаївський домобудівельний комбінат" як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, останній придбав майнові права на обєкт нерухомості - квартири, загальною площею 101,1 кв.м., кількість кімнат АДРЕСА_6 ) вартість майнових прав складає 1 213 200 грн, що еквівалентно 44521 доларів СШа за офіційним курсом НБУ . покупець здійснює передплату вартості майнових прав в сумі 1 000 000 грн, залишок внести до 26 квітня 2016 року.

29 серпня 2016 року укладено Договір цесії між ТОВ "НДСК-6", як праволнаступник ТДВ "Миколаївський домобудівельний комбінат", та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_3 на підставі Довіреності № 422 від 14.03.2016 року, за яким сторони набувають усіх прав, передбачених Договором від 26.02.2016 року.

29.08.2019 року укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № 03/28/01-6п від 28.03.2016 року щодо внесення змін у найменуванні продавця.

29 серпня 2016 року ТОВ "НДСК-6" та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 , підписано Акт приймання-передачі документації на виконання умов Договору цесії на квартири у будинку по АДРЕСА_7 , номери квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8 .

Право власності на вказані квартири було зареєстровано за позивачем 12 вересня 2016 року(заявник ОСОБА_3 ).

За довіреністю від 14.03.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. (р/№ 422), ОСОБА_2 ОСОБА_20 представляти його інтереси з питань, пов`язаних із підготовкою документів та подальшою купівлею на його ім`я будь-якої нерухомості у м. Миколаєві, здійснювати управління належного йому на праві приватної власності будь-якої нерухомості, оформлення та реєстрації його права власності на придбану на його ім`я квартиру в м. Миколаєві.

Дана довіреність скасована 28.12.2016 року.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію ТЗ, автомобіль марки KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_2 , в особливих відмітках зазначено, що право користування має ОСОБА_3 .

Згідно Свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль марки CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_2 11.10.2016 року.

Разом тим, згідно Договору купівлі-продажу №4841/2018/1005947 від 03.07.2018 року вищевказаний автомобіль ОСОБА_2 проданий ОСОБА_16 .

Як вбачається з виписки по рахунках ОСОБА_2 , відкритих у ПАТ «Марфин банк», ПАТ «Приватбанк`протягом 01.01.2015 року - 01.10.2016 року, усього надходжень 3936,75 доларів США та 54074,84 долари США - відповідно, при цьому за цими рахунками була відкрита додаткова картка ОСОБА_3 , якою вона користувалася та знімала кошти.

Як слідує з Послужної книжки моряка ОСОБА_2 , він протягом майже всього 2016 року перебував у рейсі, за виключенням березня-початку квітня 2016 року, повернувся фактично після 21 грудня 2016 року.

У жовтні 2017 року у провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва перебувала цивільна справа №490/9234/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на об`єкти нерухомого та рухомого майна, в якому позивач просив визнати за ним право приватної особистої власності на автомобіль легковий хетчбек-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;автомобіль легковий універсал-В KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м.;квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 101,1 кв.м., житловою площею 63,2 кв.м.

В подальшому позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, виключивши з переліку майна автомобіль легковий хетчбек-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки на час розгляду справи право власності на цей автомобіль вже зареєстровано за іншою особою.

В ході розгляду даної справи свідок ОСОБА_16 вказав, що квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 куплені за кошти ОСОБА_2 та придбані ним для себе та своєї доньки від першого шлюбу.Також, зазначив, що останній фінансово утримував сім`ю, оскільки ОСОБА_3 не працювала. Вказав, що автомобіль CHERY AMULET, 2007 року випуску йому придбав ОСОБА_2 в рахунок виконаного ОСОБА_16 ремонту вказаних квартир. Також, свідок вказав, що йому відомо, що шлюбні відносини у сторін припинилися на початку 2016 року, коли ОСОБА_3 почала проживати з іншим чоловіком. Однак, офіційно розірвати шлюб ОСОБА_3 змогли тільки після того як ОСОБА_2 повернувся з рейсу.

Свідок ОСОБА_13 вказала, що з лютого 2013 року по вересень 2015 року працювала нянею в сім`ї ОСОБА_3. Вказала, що, як їй відомо, сім`ю забезпечував ОСОБА_2 . Коли вона прийшла працювати в цю сім`ю машина KIA JOICE, 2002 року випуску, вже у них була. Також, зазначила, що ОСОБА_3 не працювала, проте часто була відсутня вдома. Після 2015 року про їх сімейне життя більше їй нічого не відомо.

Рішенням Центрального районного суду від 19.07.2018 року визнано право сособистої приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м., та квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 101,1 кв.м., житловою площею 63,2 кв.м.В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 3000 грн судового збору.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.10.2018 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та розподілу судових витрат скасувано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.В іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому, судом апеляційної інстанції зазначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з прииненням шлюбних відносин, проте лише у випадку пред`явлення позову з цих підстав.

Суд, хоча й послався в описовій частині рішення, що позивач в обгрунтування позову вказував на придбання спірних квартир після того, як вони вирішили розірвати шлюб, але ні в позові, ні в уточненій заяві на такі обставинипозивач не посилався. Отже, обставини , щододати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не входили до предмету доказування по даному спору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2019 року Постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 рокузалишено без змін.

ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004 року) далі СК, а також Цивільним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004 року) далі ЦК.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Але, в свою чергу, згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності.

Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року.

Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом.

Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Суд прийшов до висновку, що спірні квартири придбані ОСОБА_2 у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин, що підтверджується наступним.

За приписами ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

У відпоідності до ст. 11 ЦК України,цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинитиправочин від імені другої сторони, яку вона представляє.( ст. 237 ЦК України).

Статтею 239 ЦК України, передбачено, щоправочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України довіренністю є письмовий документ, що видається однією осбою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють довірітелем, безпосередньо третій особі.

Зміст наданого доручення свідчить про надання ОСОБА_3 повноважень щодо здійснення купівлі майна для ОСОБА_2 як фізичній особі, а не як дружині (виходячи із системного аналізу норм права та ст. 242 ЦК України).

Згідно даних, ОСОБА_2 протягом 2015-2016 років, постійно перебував у рейсах як моряк.

Після придбання спірних квартир, ОСОБА_3 в них не реєструвалась, та не проживала. Про це свідчить її реєстрація по АДРЕСА_9 .

Підтвердженням того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали окремо свідчить і те, що вони зареєстровані за різними адресами ( ОСОБА_2 по АДРЕСА_10 , а ОСОБА_3 відповідно по АДРЕСА_9 ).

Покази свідків суд приймає до уваги, оскільки вони знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та узгоджуються з іншими письмовими матеріалами справи.

Так, свідок ОСОБА_21 підтвердила суду, що спочатку подружжя припинило подружні стосунки, і тільки потім офіційно розвелись за рішенням суду.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що ОСОБА_3 робила ремонт у квартирах, що знаходились по АДРЕСА_11 . У квартиру по АДРЕСА_11 повернулась після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_16 вказав, що квартири по АДРЕСА_7 куплені за кошти ОСОБА_2 та придбані ним для себе та своєї доньки від першого шлюбу. Також, зазначив, що останній фінансово утримував сім`ю, оскільки ОСОБА_3 не працювала. Вказав, що автомобіль CHERY AMULET, 2007 року випуску йому придбав ОСОБА_2 в рахунок виконаного ОСОБА_16 ремонту вказаних квартир. Також, свідок вказав, що йому відомо, що шлюбні відносини у сторін припинилися на початку 2016 року, коли ОСОБА_3 почала проживати з іншим чоловіком. Однак, офіційно розірвати шлюб ОСОБА_2 змогли тільки після того як ОСОБА_2 повернувся з рейсу.

Свідок ОСОБА_13 вказала, що з лютого 2013 року по вересень 2015 року працювала нянею в сім`ї ОСОБА_3. Вказала, що, як їй відомо, сім`ю забезпечував ОСОБА_2 . Коли вона прийшла працювати в цю сім`ю машина KIA JOICE, 2002 року випуску, вже у них була. Також, зазначила, що ОСОБА_3 не працювала, проте часто була відсутня вдома. Після 2015 року про їх сімейне життя більше їй нічого не відомо.

Отже, покази вищевказаних свідків суд вважає достовірними та обставини, що ними зазначені є такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_21 щодо припинення стосунків з січня 2017 року, та ОСОБА_12 , оскільки не відповідають дійсним обставинам справи, та показам самої відповідачки ОСОБА_3 , наданим суду при розгляді цивільної справи № 490/9234/17.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_3 не надано належних доказів тому, що вони з ОСОБА_2 проживали разом у спірних квартирах та фактично підтримували шлюбні стосунки, вели сумісне господарство, і квартири придбані були для сім`ї, оскільки доручення на вчинення відповідних дій свідчить про надання повноважень останній саме для купівлі квартири у власність ОСОБА_2 та на його ім`я.

Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів, та узгодженістю і несуперечністю між собою, дають об`єктивні підстави вважати, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи ОСОБА_2 щодо фактичного припинення шлюбних стосунків усічні 2016 році, а тому позовні вимоги підлягають часковому задоволенню, у зв`язку із чим квартири за АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , в порядку ст. 57 СК України може бути визнана особистою приватною власністю ОСОБА_2 ,у зв`язку із наведеним, підстави для задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на1/2 частину цих квартир- відсутні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК України).

За такого, суд вважає ефективним способом захисту права встановлення факту окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року.

Судом також встановлено, що автомобіль універсал-В KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 14.08.2013 року придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, а за такого, за приписами ст.ст. 60, 70, 71 СК України, за кожним із них слід визнати право власності на частину автомобіля за кожним, задовільнивши в цій частині позовні вимоги ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що автомобіль марки CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_2 11.10.2016 року. Згідно Договору купівлі-продажу №4841/2018/1005947 від 03.07.2018 року вищевказаний автомобіль ОСОБА_2 проданий ОСОБА_16 .

За такого, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права власності на вищевказаний автомобіль задоволенню не підлягають, що не позбавляє її права на захист у спосіб передбачений законом.

За Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21, вбачається, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В даному випадку суд встановив, що спірні квартири були придбані ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 однак за особисті кошти, під час окремого проживання та припинення шлюбних відносин, тому вони не є їх спільною сумісною власністю, тому відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. ОСОБА_2 спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Саме по собі посилання ОСОБА_3 на те, що спірні квартири булипридбані за час шлюбу, не є достатнім доказом, оскільки не було намірів на створення спільної сумісної власності і вона діяла як представник для придбання нерухомості саме для ОСОБА_2 та на його ім`я.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна

За Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

При поділі майна подружжя чи при визнанні майна, набутого за час шлюбу, особистим приватним майном одного з подружжя, указане майно повинно бути наявним на час розгляду справи.

Тому, автомобіль, який проданий, не дає суду підстав для визнання права власності на автомобіль , якого в наявності немає і який продано.

За Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21, зазначено,що не належить до спільної сумісної власності майно:

1. одного з подружжя, набуте особою до шлюбу;

2. набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3. набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто;

4. речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

5. кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди;

6.страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що майно,хоч і набуте під час шлюбу, але за кошти, які не є спільними та під час окремого проживання подружжя і припинення шлюбних відносин.

Також, зважаючи на те, що ОСОБА_2 спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірні квартирита надав докази цьому (судом надана оцінка ), спірне нерухоме майно зареєстроване за ним, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині та визнання спірних квартир об`єктом особистої приватної власності останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для судузаздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За такого, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: легковий автомобіль універсал-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з визнанням за кожним із них права власності на даний автомобіль по частині. В задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю квартир за №39, АДРЕСА_1 слід відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 слід задовольнити частково та встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року, з визнанням за ним права особистої приватної власності на спірні квартири.

Доводи ОСОБА_3 про те, що є рішення суду про відмову ОСОБА_2 у визнанні права приватної власності на спірні квартири, а тому даний позов є зловживанням правами останнього, не заслуговують на увагу, оскільки згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 31.10.2018 року вказано, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею/ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, проте лише у випадку пред`явлення позову з цих підстав.

Суд, хоча й послався в описовій частині рішення, що позивач в обгрунтування позову вказував на придбання спірних квартир після того, як вони вирішили розірвати шлюб, але ні в позові, ні в уточненій заяві на такі обставини позивач не посилався. Отже, обставини щодо дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не входили до предмету доказування по даному спору.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, судові витрати, понесені сторонами розподілу не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.. 57 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України , суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

1. Визнати легковий автомобіль універсал-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

2. Визнати за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 по частини легкового автомобіля універсала-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

3. У задоволенні інших вимог - відмовити.

4. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити частково.

5. Встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року.

6. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 .

7. У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 04 липня 2024 року.

Суддя: Черенкова Н.П.