провадження № 22-ц/824/8178/2024
головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 1 лютого 2024 року у справі за заявою неповнолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , про забезпечення доказів до подання позовної заяви, особи які можуть отримати статус учасника справи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ Шевченко Інна Леонтіївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви, в якій просив суд забезпечити докази шляхом витребування з Дніпровського районного УП ГУНП у м. Києві матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за №0002739 (складених 15 серпня 2021 року співробітниками СОГ протоколу, опису місця події, пояснень осіб, незаконно проживаючих у квартирі за адресою АДРЕСА_1 ) для огляду.

Заява обґрунтована тим, що заявником до Дніпровського районного суду міста Києва буде подано позов про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 2 жовтня 2020 року.

Заявник вважав головним доказом порушення прав його неповнолітньої дитини матеріали СОГ Дніпровського УП ГУНП, які необхідно витребувати для огляду в судовому засіданні. Зазначав, що ОСОБА_5 - матір ОСОБА_2 зверталась до Дніпровського УП ГУНП з клопотанням про ознайомлення з матеріалами провадження, але відповіді не отримала, заявнику було відмовлено в задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, внесеними до ЄРДР за №0002739, отже подання такого доказу заявником є неможливим.

Вважав, що небажання співробітників Дніпровського УП ГУНП надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення наводить його на думку, що ці матеріали можуть бути приховані або знищені.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 1 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні заяви неповнолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Не погоджуючись із указаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення доказів при невирішеному питанні звільнення заявника від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Зазначає, що суд також не згадав у оскаржуваній ухвалі і не розглянув усі наведені заявником докази, які вказують на утрудненість та неможливість самостійного отримання із Дніпровського районного УП ГУНП м. Києва необхідних заявнику для надання до суду доказів у справі.

Також зазначає, що суд не надав належної оцінки єдиному розглянутому судом доказу про утрудненість та неможливість самостійного отримання заявником із Дніпровського районного УП ГУНП м. Києва необхідних заявнику для надання до суду доказів.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с.143-152).

16 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Таким чином, на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви суд першої інстанції виходив із відсутності підстав вважати, що документи, які заявник просить витребувати, можуть бути втрачені чи збирання або подання відповідних доказів стане неможливим.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до положень статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

Крім того, відповідно до статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомі відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти; 4) докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; 5) обґрунтування необхідності забезпечення доказів; 6) спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Аналізуючи наведені положення ЦПК України насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто, забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/385/19.

Слід відмітити, що цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів ст. 116 ЦПК України та витребування доказів за ст. 84 ЦПК України.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви, заявник вказував на необхідність забезпечення доказів тим, що витребувані з Дніпровського районного УП ГУНП у м. Києві матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР за №0002739 є доказом порушення прав його неповнолітньої дитини, однак подання такого доказу заявником є неможливим, оскільки співробітники Дніпровського УП ГУНП не надають йому та його дружині (потерпілій в кримінальному провадженні) матеріали досудового розслідування для ознайомлення, а тому вважає, що ці матеріали можуть бути приховані або знищені.

Отже матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування у Дніпровського районного УП ГУНП у м. Києві, посилаючись на те, що Дніпровським районним УП ГУНП у м. Києві було відмовлено ОСОБА_1 в наданні матеріалів досудового розслідування для ознайомлення.

Суд першої інстанції правильно вказав, що посилання ОСОБА_1 на те, що небажання співробітників Дніпровського УП ГУНП надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення свідчить про можливість їх приховання або знищення, є припущеннями заявника.

В той же час, у поданій заяві про забезпечення доказів не зазначено, яким чином витребування доказів у Дніпровського УП ГУНП стане неможливим або утрудненим в майбутньому, не вказано, яким чином письмові докази, які можуть бути надані Дніпровського УП ГУНП, будуть втрачені або збирання подання таких доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Жодних доказів на підтвердження даних обставин заявником не надано.

Разом з тим, механізм сприяння сторонам, у яких виникають складнощі в отриманні доказів і які вони не можуть одержати самостійно, передбачено ч.3 ст.83, 84, ч.3 ст. 177 ЦПК України.

Незважаючи на те, що законодавець в ЦПК України відмежував ці поняття та закріпив різними статтями, заявник помилково ототожнює витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим, та витребування доказів як сприяння суду сторонам в поданні відповідного доказу, який неможливо отримати самостійно.

Враховуючи зазначені норми закону, а також обставини справи, колегія суддів вважає, що заявником у заяві не зазначено достатніх підстав щодо необхідності забезпечення доказів, а також не наведено об`єктивних фактів, які б доводили, що дані докази можуть бути втрачені або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Крім того, заявник не позбавлений можливості заявити відповідне клопотання про витребування доказів під час судового розгляду справи в суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення доказів при невирішеному питанні звільнення заявника від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів з урахуванням наступного.

Так, як вбачається із матеріалів справи та встановлено Київським апеляційним судом у постанові від 15 січня 2023 року, дану заяву про забезпечення доказів до подачі позовної заяви ОСОБА_1 подав в інтересах неповнолітньої дитини, а відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору в силу Закону, у суду першої інстанції не виникло обов`язку для вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які були покладені в основу ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів, а тому апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 1 лютого 2024 року постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 1 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба