Провадження № 2/752/3556/24
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
06 червня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Плахотнюк К.Г.,
за участі секретаря судового засідання: Ахмеяна Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину,-
у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язувалися до 02.04.2022 підписати та нотаріально посвідчити основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до попереднього договору покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, що становить 140000 грн.. Вказаний попередній договір не був нотаріально посвідчений з причини введення його в оману представником рієлторської компанії «Park Lane», який підготував та надав на підпис сторонам вищевказаний попередній договір, підтвердивши, що все правильно і в майбутньому необхідно буде лише підписати та нотаріально завірити основний договір купівлі-продажу квартири. При цьому, ні він, ні відповідач під час укладення попереднього договору не звернули увагу, що нотаріальне посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковим. У них не було наміру посвідчувати вказаний попередній договір нотаріально, а отже вони не ухилялися від його нотаріального посвідчення. В подальшому між ним та відповідачем виникли суперечності і у відповідача зникло бажання укладати договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. Після чого ним було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири із іншою стороною.
Позивач просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме попереднього договору від 18.01.2022, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом реституції; привести сторони у положення, що існувало до підписання попереднього договору від 18.01.2022; стягнути із відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Коробенко С.В. від 30 жовтня 2023 року вказану справу передано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 22).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 вказану справу розподілено судді Плахотнюк К.Г. (а.с. 29-30).
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 16 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 31-32).
Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.
У судове засідання позивач та його представник не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Судові повістки, направлені по місцю реєстрації позивача та його представника повернулися до суду з довідкою Укрпошти, в якій причиною повернення зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою» (34, 36).
У судове засідання відповідач не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Судова повістка, направлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулася до суду з довідкою Укрпошти, в якій причиною повернення зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 35).
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України.
На підставі викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
18.01.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (надалі - попередній договір) (а.см. 5-7).
Згідно з цим Попереднім договором сторони зобов`язались в строк до 2 квітня 2022 року підписати та нотаріально посвідчити основний договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, а саме укласти договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 . Продавцем за вказаним договором купівлі-продажу повинен бути позивач, а покупцем - відповідач.
Відповідно до п. 10.1 Попереднього договору, сторони домовились, що підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості відповідно до умов цього попередньою договору, і з метою забезпечення його укладення, у момент підписання цього попереднього договору покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, що становить 140000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США за поточним комерційним курсом продажу долара США в пунктах обміну валюти м. Києва.
Пунктом 17 Попереднього договору визначено, що він набирає чинності після його підписання сторонами.
Попередній договір нотаріально не посвідчувався.
Як зазначив у позовній заяві позивач, у відповідача зникло бажання укладати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.
Відповідач, не надавши відзив, не спростував вказану обставину.
28 вересня 2022 року позивач уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з іншою особою (а.с. 8-9). Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В.
Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основі договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору встановлена, - у письмовій формі.
Згідно зі ст. 657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Таким чином, із системного аналізу вказаних норм вбачається, що і попередній договір з цього ж предмету (купівлі-продаж житлового будинку/квартири, нерухомого майна) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
В порушення приписів ст.ст. 635, 657 ЦК України Попередній договір не було посвідчено нотаріально.
За правилами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У відповідності до норм ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Роз`ясненнями, наданими в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Пунктом 5 даної Постанови встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 ті 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосувати наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину
Згідно з п.10 Постанови № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частин перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладено договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилам реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палат Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16- (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом...»; «...за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
За наведених обставин слід вважати, що укладений між позивачем та відповідачем 18.01.2022 попередній договір є нікчемний, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення та в силу приписів ст. 216 ЦК України необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
Разом з тим, зі змісту вказаного попереднього договору встановлено, що позивач, як сторона договору, на момент укладення попереднього договору не виконував ніяких обов`язків і не виконував умови попереднього договору щодо укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири відповідачу.
Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив які саме наслідки нікчемності правочину суд має застосувати до нього і в яке положення привести, а суд відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.
На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 258-259, 263-265 268, 272-273, 279, 354-355 ЦПК України, суд,
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Г. Плахотнюк