К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2024 року місто Київ

справа № 757/7020/19-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/1088/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Новака Р.В. від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

Улютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в листопаді 2015 року він подав на виконання до казначейської служби рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року та виконавчий лист № 753/14688/15-ц про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 12 000 грн, завданої посадовими особами Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києва.

Вказане рішення виконано 1 лютого 2019 року.

Посилаючись на те, що тривале невиконання судового рішення позбавило його грошових коштів, спричинило душевні страждання, позивач просив суд стягнути моральну шкоду в сумі 108 164 грн; матеріальну шкоду в сумі 19 045 грн 49 коп., з яких: 5 524 грн 40 коп. - інфляційні втрати, 1142 грн - три проценти річних, 12 379 грн 09 коп. - пеня.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що рішення суду виконано у порядку черговості надходження виконавчого документа за рахунок бюджетної програми. Казначейство не мало можливості перерахувати грошові кошти стягувачу у поточному році, оскільки асигнувань, передбачених Законом, було недостатньо, а тому причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням є недоведеним. У спірних правовідносинах також відсутні підстави для застосування цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарг та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд безпідставно ухвалив заочне рішення суду, оскільки він не надавав на це відповідної згоди. Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу мало бути здійснено у тримісячний строк з дня надходження до казначейства документів, всупереч цьому рішення суду було виконано через 4 роки, що очевидно порушило права позивача і завдало йому моральних страждань. Крім того, рішення суду не відповідає практиці ЄСПЛ та відповідним висновкам Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц , які судом безпідставно не застосовано.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін,посилаючись на те, що казначейством було вжито всіх передбачених законодавством заходів на виконання рішення суду у справі № 753/14688/15-ц, що свідчить про відсутність бездіяльності, а отже і відсутність підстав щодо стягнення шкоди. Крім того, оскільки між позивачем та казначейством до ухвалення рішення у вказаній справі не існувало будь-яких зобов`язань, то підстави до застосування до спірних правовідносин норм частини 2 статті 625 ЦК Україні відсутні, як і відсутні підстави до відшкодування моральної шкоди.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року у справі № 753/14688/15-ц стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 12 000 грн.

27 грудня 2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві із заявою про виконання вказаного судового рішення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року виконано 1 лютого 2019 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Встановлено, що спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасної виплати Державною казначейською службою України, як представником держави, стягнутих на підставі рішення суду на користь позивача грошових коштів з держави, як боржника, у відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності вини відповідача Державної казначейської служби України у несвоєчасному виконанні судового рішення, зазначивши, що до правовідносин, які виникли між сторонами не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом частини 2 статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах.

Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує.

Органи державної влади, зокрема і органи Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини в рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30 листопада 2004 у справі "Бакалов проти України"зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання,

вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена у статті 625 ЦК України.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 753/14688/15-ц, правовідносини сторін у якій є аналогічними правовідносинам сторін у цій справі, у постанові від 19 червня 2019 року зазначила, що зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 753/14688/15-ц встановила, що у рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини 2 статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Проте, розглянувши дану справу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на правові висновки Верховного Суду наведені вище, які підлягають застосуванню у цій справі, та яких Верховний Суд притримується і на даний час (постанови від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, від 9 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19, від 17 січня 2024 року у справі № 757/26216/22-ц).

З огляду на викладене, рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Так, звернувшись з даним позовом, ОСОБА_2 , зокрема, просив стягнути з держави на свою користь інфляційні втрати та три проценти річних, нарахованих за період з

30 листопада 2015 року (дата пред`явлення до відповідача виконавчого листа у справі № 753/14688/15-ц) по 31 січня 2019 року.

Водночас слід зауважити, що гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання визначається Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" ( Закон № 4901-VI) перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Отже, враховуючи правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 та у постанові Верховного суду від 17 січня 2024 року у справі № 757/26216/22-ц, апеляційний суд вважає, що три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід обчислювати не з дати пред`явлення до виконання виконавчого документу, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень") і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Встановлено та не заперечується сторонами, що виконавчий документ у справі № 753/14688/15-ц ОСОБА_2 пред`явлено до виконання органу ДКС України 30 листопада 2015 року.

Відповідно до частини 3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Зважаючи на те, що три місяці для виконання рішення у справі № 753/14688/15-ц, сплинули у лютому 2016 року, який немає відповідного числа, то останнім днем закінчення строку було 29 лютого 2016 року.

Отже, днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції за частиною 2 статті 625 ЦК України у цій справі є 1 березня 2016 року, а останнім - 31 січня 2019 року, зважаючи на ту обставину, що рішення у справі № 753/14688/15-ц було виконано державою 1 лютого 2019 року.

Відтак, розрахунок суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, яка підлягає стягненню з держави на користь позивача, обчислена на прострочену суму боргу в розмірі 12 000 грн за період з 1 березня 2016 року по 31 січня 2019 року, складає 4 909 грн 17 коп. (інфляційні втрати -індекс інфляції взято відповідно до офіційних даних опублікованих на офіційному вебпорталі Державної служби статистики України) та 1 052 грн 38 коп. (три проценти річних - обчислення здійснено за кількістю днів прострочення, якою є 1067 днів).

Разом з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині його вимог про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу на підставі частини 3 статті 549 ЦК України та статті 3 Закону України "Про

відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", задоволенню не підлягають, оскільки вказані норми не підлягають застосуванню з огляду на правовідносини, які виникли між сторонами.

Слід зазначити, що відповідно до норм статей 546, 548 ЦК України неустойка (штраф, пеня) може бути договірною та позадоговірною (законною).

У цій справі правовідносини сторін виникли з прострочення державою виконання рішення суду, тобто є позадоговірними відносинами.

Водночас Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не передбачено такого виду забезпечення виконання грошового зобов`язання як пеня.

Верховний Суд у пунктах 91, 93 постанови від 17 січня 2024 року у справі № 757/26216/22-ц зазначив, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина 1 статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави три проценти річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1 статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

Щодо вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, яка йому завдана тривалим, понад три роки, невиконанням державою рішення суду, як він про це зазначає в позові, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до чіткої та усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін.

У рішенні "Горнсбі проти Греції" ЄСПЛ наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким

чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року (заява №18966/02) ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1 (994_535) (див. серед інших джерел, "Бурдов проти Росії" (980_045), заява № 59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, параграф 45, 6 березня 2003 року).

Ефективний доступ до правосуддя включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок ( див. рішення у справі "Immobiliare Saffi", заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-У).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви" ("…"), заява № 41510/98, п.27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

При цьому, беручи до уваги свою усталену практику (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Іванов проти України", заява №40450/04,п.п.56-58 та 66-70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мали місце також порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не

мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У той же час, Україну було зобов`язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду див. рішення у справі "Іванов проти України", згадане вище, п.94 та п.5 резолютивної частини).

У справі "Скордіно проти Італії" (N1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп 49 і 51), вимагають, зокрема і таке:

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само п.198);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодування, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп.202-206 і 213).

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначити наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обгрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди ( див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203-204, та Вассермана, п.50).

Отже відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Пред`являючи виконавчий документ до виконання, стягувач має законні та обґрунтовані очікування, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, буде виконано відповідно до вимог та в порядку, встановленому законом, у розумний строк, необхідний для вчинення таких дій, що також не потребуватиме від стягувача додаткових зусиль, яких можна було б уникнути у разі дотримання вимог Закону.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа "Науменко проти України").

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, обставини, за яких позивач зазнав моральну шкоду, необхідність здійснення додаткових зусиль для поновлення своїх прав шляхом неодноразових нагадувань щодо виконання рішення, а також виходячи з засад об`єктивності та справедливості, розумності та співмірності, вважає, що компенсація у розмірі 2 000 грн буде наближеною мірою моральної шкоди для відновлення стану потерпілого.

Щодо твердження скаржника про безпідставність ухвалення судом першої інстанції заочного рішення у справі, колегія суддів зазначає, що зміст оскаржуваного рішення свідчить, що воно розглянуто в спрощеному позовному провадженні. Судом також було вказано про загальний порядок оскарження рішення, а тому вказівка у вступній частині, що рішення є заочним, слід вважати опискою, яка може бути виправлена у встановлений процесуальним законом спосіб.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірі 1 052 грн 38 коп., інфляційні втрати в розмірі 4 909 грн 17 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., а всього 7 961 грн 55 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: