КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/1312/24 Головуючий у суді першої інстанції - Бабич Н.Д.
Номер провадження № 22-ц/824/7754/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про поділ майна подружжя, шляхом накладення арешту на автомобіль марки «Хюндай і30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .

Свої вимоги заявник мотивував тим, що він має намір звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та визнання права особистої власності, оскільки спірний автомобіль із державним номерним знаком НОМЕР_2 було придбано сторонами під час шлюбу подружжям за спільні кошти.

Разом з тим, вказаний автомобіль було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 із спеціальним записом у технічному паспорті про право ОСОБА_3 на керування даним автомобілем.

ОСОБА_3 зазначає, що є всі підстави вважати, що спірний автомобіль може бути відчужений на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову це може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення його позовних вимог.

Так, відповідно до витягу від 16 січня 2024 року з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів стало відомо про зміну державного номерного знаку спірного автомобіля на НОМЕР_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви. Накладено арешт на рухоме майно, а саме: автомобіль марки «Хюндай і30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії спрямовані на відчуження майна у будь-який спосіб. Виконання ухвали доручено Головному сервісному Центру МВС.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що відповідно до наданого до заяви витягу від 16 січня 2024 року та додатків не вбачається зазначення інформації щодо зміни державного номерного знаку автомобіля, як і не вбачається наявність доказів, які б підтверджували, що відповідач вчиняє дії щодо відчуження автомобіля, що взагалі не було досліджено судом першої інстанції.

Апелянт посилається на те, що заява про забезпечення позову ґрунтується лише на тому, що позивач вважає, що наявні підстави вважати, що спірний автомобіль може бути відчужений на користь третіх осіб, однак це не відповідає дійсності та жодного доказу на підтвердження зазначеного надано ним не було.

Крім того, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 вказував, що планує звернутись до суду із позовом про поділ спірного автомобіля, проте не вказав, що 23 травня 2022 року він вже вернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя й провадження у такій справі відкрито, однак вимог про поділ автомобіля вказана справа не містить.

На думку апелянта наявність спору щодо поділу майна подружжя протягом тривалого часу та те, що автомобіль досі перебуває у власності ОСОБА_1 , свідчить про відсутність у неї наміру відчужувати спірний автомобіль.

Вказує, що зміна номерного знаку автомобіля спричинена розлученням сторін, оскільки після розлучення державний номерний знак лишився однаковий з позивачем.

Дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити. Вирішити питання розподілу судових витрат.

04 березня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідно до якого просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на надання професійної правничої (правової) допомоги у розмірі 16 000 грн.

Так, представник заявника наголошує, що заява про забезпечення позову була вмотивована реальною загрозою невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення про задоволення позову про стягнення компенсації вартості частини спірного автомобіля, який було подано протягом 10 днів з дня звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Вказана загроза викликана саме зміною державного номерного знаку, що, на думку ОСОБА_3 , свідчить про намір відчужити спірне майно.

Вказує, що відсутність посилання в заяві про забезпечення позову на наявність судової справи щодо поділу майна подружжя спричинено тим, що спірний автомобіль не є предметом позову про поділ майна подружжя.

Разом з тим, накладення арешту є тимчасовим заходом та не порушує права ОСОБА_1 , натомість невжиття заходів забезпечення позову може призвести до негативних наслідків, з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звернувся до суду.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились на розгляд до суду апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, мотивував своє рішення тим, що за результатами оцінки доданих до заяви доказів суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо автомобіля марки «Хюндай і30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , а тому наявні правові підстави для задоволення поданої заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як вбачається, із матеріалів вказаної справи ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, відповідно до якої просив накласти арешт на автомобіль марки «Хюндай і30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , оскільки він має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та визнання права особистої власності, оскільки спірний автомобіль із державним номерним знаком НОМЕР_2 було придбано сторонами під час шлюбу подружжям за спільні кошти (а.с.1-11).

В матеріалах справи також міститься копія свідоцтва про шлюб, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 11 листопада 2011 року (а.с.7), а також копію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року у справі №755/1704/22, яким було вказаний шлюб розірвано (а.с.9-10).

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації в рахунок частини вартості автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та визнання права особистої власності й ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року у справі №759/1837/24 було відкрито провадження у справі.

Факт зміни державного номерного знаку спірного автомобіля не заперечує й сама ОСОБА_1 у тексті поданої апеляційної скарги.

Враховуючи зазначені обставини, а також предмет позову, а саме спірний автомобіль марки «Хюндай і30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову.

Крім того, апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта в частині того, що спірний автомобіль вже тривалий час перебуває в її володінні та користуванні й вона не вчиняла дій щодо його відчуження, а тому відсутні правові підстави для задоволення поданої заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, оскільки апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення поданої заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються вирішення питання по суті спору, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, заявлені заходи забезпечення позову в повній мірі відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявив вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на надання професійної правничої (правової) допомоги у розмірі 16 000 грн.

Вирішуючи вказане клопотання колегія суддів враховує наступні норми процесуального законодавства.

Так, частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, такий обов`язок у випадку залишення без задоволення апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову на апеляційний суд не покладено.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо предметом перегляду суду апеляційної інстанції була ухвала суду, якою по суті не закінчено розгляду вказаної справи, розподіл судових витрат у справі, в тому числі на правничу допомогу, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи по суті позовних вимог.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18).

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 16 квітня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв