ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3775/24 Справа № 227/1782/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 227/1782/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2024 року,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (далі по тексту ТДВ «Шахта «Білозерська») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, починаючи з 01 вересня 1988 року позивач працював на різних структурних підрозділах у ТДВ «Шахта «Білозерська», з якого 23 жовтня 2020 року його було звільнено. За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання та на підставі довідки МСЕК від 17 лютого 2021 року йому було безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 65%, з яких 40% хронічна радикулопатія, 25% хронічний бронхіт. Внаслідок чого позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, реалізовувати свої звички та бажання, відчуває біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. У зв`язку з чим, вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка має бути відшкодована відповідачем.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ТДВ «Шахта «Білозерська» на його користь у відшкодування моральної шкоди 245 000 гривень.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 150 000 гривень моральної шкоди. В іншій частині заявлених позовних вимог позивача відмовлено. Стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь держави судові витрати в розмірі 2 684 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з ТДВ «Шахта «Білозерська» на його користь до 245 000 гривень.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано, що наслідками ушкодження його здоров`я у зв`язку з професійним захворюванням та нещасними випадками на виробництві стало визначення безстрокової втрати професійної працездатності в ступені 65% та встановлення ІІІ групи інвалідності, невідновне ушкодження здоров`я. Суд першої інстанції в повній мірі не врахував факт встановлення йому групи інвалідності та втрати 65% професійної працездатності, не зважив на серйозність отриманого професійного захворювання, яке в свою чергу спричиняє виникнення супутніх хвороб та фактично повністю змінило стиль та уклад життя позивача, який наразі потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Посилається, що відшкодування моральної шкоди в сумі 245 000 гривень буде виваженим та справедливим у його ситуації.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга у даній справі подана до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 виданої 10 травня 1989 року на ім`я ОСОБА_1 , 01 вересня1988 року його було прийнято на ділянку учнем електрослюсаря на шахту «Білозерську». Під час праці його постійно переводили у різні структурні підрозділи підприємства, а 23 жовтня 2020 року його було звільнено за станом здоров`я.

Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21 січня 2021 року причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) у ОСОБА_1 послужило те, що працюючи на ТДВ «Шахта «Білозерська» з 14 вересня 2009 року по 23 жовтня 2020 року в якості гірника очисного забою дільниці з видобування вугілля № 2 ОСОБА_1 при виконанні робіт згідно карти умов праці (№ 1 від 04.09.2017 року) піддавався впливу пилу переважно фібро генної дії, вугільно-породному, при вмісту вільного діоксину кремнію до 5% (3,8%), фактична величина до 71,4 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 90%. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук, тулуба, ніг) фактична величина 320,4 Вт. при нормативному значені 90 Вт. Фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового суглоба) фактична величина 158,2 Вт. при нормативному значені 45Вт. Робоча поза: перебування у вимушеній позі: фактичне значення до 75% часу зміни, при нормативному значенні до 10% часу зміни. Рівень локальної вібрації складав до 114,6 дБ при нормативному значенні 112 дБ.

Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати працездатності серії 12 ААА № 092191 від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 встановлено 65% втрати працездатності, з яких 40% хронічна радикулопатія, 25% хронічний бронхіт.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААВ № 851986 від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 визначено ІІІ групу інвалідності безстроково.

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1152, основним діагнозом ОСОБА_1 встановлено: Хронічний бронхіт ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмофіброз, ЛН І-ІІ, хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушенням, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами.

Згідно медичного висновку ЦЛЕК К про наявність (відсутність) хронічного професійного характеру захворювання № 45/1218 від 28.12.2020 року, вбачається, що у ОСОБА_1 Хронічний бронхіт ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмофіброз, ЛН І-ІІ, хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушенням, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням та трудовим каліцтвом.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, наявності у позивача третьої групи інвалідності та тривалість його роботи на підприємстві відповідача, а також те, що отримана ним група інвалідності не дозволить позивачу в подальшому працювати на вугільному підприємстві на високооплачуваній роботі.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно ч. 1-4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, хронічні професійні захворювання та нещасні випадки з позивачем сталися під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

В Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 22 січня 2021 року, міститься висновок про наявність шкідливих умов праці позивача на підприємстві відповідача.

Відповідно п. 17 зазначеного Акту причинами виникнення професійного захворювання є тривала робота в умовах недосконалості технології видобутку вугілля, фізичне навантаження, несприятливі виробничі фактори.

Отже, роботодавець під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку професійними захворюваннями, правильно визначив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з отриманими хронічними професійними захворюваннями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачеві заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ТДВ «Шахта «Білозерська».

При цьому, апеляційний суд зауважує, що відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у цивільній справі № 212/754/18, сам по собі факт отримання позивачем ушкодження здоров`я під час виконання ним трудових обов`язків, який встановлено актом про нещасний випадок на виробництві та висновком МСЕК, є підставою для відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд першої інстанції виходив з обставин отримання шкоди позивачем, особливого характеру і тяжкості отриманих позивачем захворювань, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності та йому визначено ІІІ групу інвалідності безстроково, що свідчить про незворотність такої втрати. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з втратою професійної працездатності він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, відновлення його стану здоров`я неможливе.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (150 000 гривень) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, апеляційний судом встановлено, що позивач зазнав та зазнає фізичний біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди апеляційний суд виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

З урахуванням того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 65%, визначено ІІІ групу інвалідності, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, апеляційний суд, прийнявши до уваги час роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 20 років 02 місяці 16 днів, приходить до висновку, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та визначити розмір відшкодування моральної шкоди позивачу з урахуванням відпрацьованого часу на підприємстві відповідача та з урахуванням втрати працездатності внаслідок професійного захворювання і збільшити її з 150 000 гривень до 240 000 гривень, що є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду змінює рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, стягнутого з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь держави, та змінює цей розмір з 2684 гривень до 2 400 гривень відповідно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 424,73 гривень пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір зі 150 000 гривень до 240 000 гривень.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2024 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь держави, змінити, визначивши до стягнення судовий збір в сумі 2 400 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір в розмірі 1424,73 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста