Справа № 338/697/24
Провадження № 22-ц/4808/1292/24
Головуючий у 1 інстанції Решетов В.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 24 липня 2024 року під головуванням судді Решетова В.В. у селищі Богородчани,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначила, що спірний житловий будинок вважався господарським двором, головою якого була її мати ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і яка залишила на її ім`я заповіт.

Після смерті матері відкрилася спадщина на вищевказане майно і вона з метою оформлення спадщини після померлої звернулась в нотаріальну контору.

Нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії мотивуючи тим, що спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, відноситься до суспільної групи «колгоспний двір» на яке мають право всі члени колгоспного двору, а померла була лише головою колгоспного двору. Разом з цим, у свідоцтві на право власності, інших власників будинку, а також розмір належних їм часток у спільному майні, в тому числі частки належної померлій, не визначено і право власності не зареєстровано, а тому неможливо встановити всіх співвласників та їх частки у житловому будинку.

Відповідно до довідки виданої 22 травня 2024 року Горохолинським старостинським округом №1 Богородчанською селищною радою, згідно записів в погосподарських книгах села, в склад зареєстрованих на проживання в спірному будинку входили: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - голова господарства, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - онук.

Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року в господарстві ОСОБА_3 було двоє членів колгоспного двору і кожний мав право частку в спільному майні.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляються від прийняття спадщини на її користь, а право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і особа може відмовитися від права власності на майно, просила визнати за нею право власності за житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який відносився до колгоспного двору.

Рішенням Богородчанського районного суду від 24 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що відносився до колгоспного двору, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що вході розгляду справи її син ОСОБА_2 , онук покійної ОСОБА_3 , в судовому засіданні відмовився від своєї частки у спадщині на її користь. При цьому заявив, що одружений та 23 лютого 2016 року вибув із спірного домогосподарства і проживає з сім`єю в с. Горохолино-Ліс, має своє господарство та не претендує на свою 1/3 частку майна у спірному господарстві.

При виході її сина, онука покійної ОСОБА_2 у лютому 2016 року з господарства питання виділу чи поділу майна у колгоспному дворі та витребування належної йому 1/3 частки у майні не ставилося, а по усній домовленості все майно в т.ч. свою 1/3 належну йому частку майна залишив їй.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності» на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Її син ОСОБА_2 вибув з спірного домогосподарства 23 лютого 2016 року та на цей час пропустив трирічний термін звернення на витребування своєї частки у майні колгоспного двору. Тому спірне майно стало належати їй одноосібно.

Як спадкоємець першої черги за законом та за заповітом вона в установлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б звернулись за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 , в т.ч. син ОСОБА_2 , немає.

Тому онук покійної ОСОБА_3 , її син ОСОБА_2 втратив право на належну йому частку в майні бувшого колгоспного двору, так як в трирічний строк після виходу з господарства не скористався правом її витребування.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, з мотивів наведених у ній.

ОСОБА_2 визнав доводи апеляційної скарги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 03.01.1992, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Богородчанської районної ради народних депутатів №178 від 08.08.1990 р., житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , належить членам колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно виписки з погосподарської книги №9 за 1991-1995, головою домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 та яке є колгоспним двором, була ОСОБА_3 , в склад зареєстрованих на проживання входили ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - голова господарства, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - онук та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - онука (а.с. 40).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

ОСОБА_3 залишила на ім`я позивачки ОСОБА_1 заповіт на все належне їй майно, посвідчений секретарем Горохолинської сілької ради №2 від 10.02.2015 (а.с.5).

Згідно відмови приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 16.04.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, оскільки житлова нерухомість відноситься до групи «колгоспний двір» на яке мають право усі члени колгоспного двору, а померла ОСОБА_3 була лише головою колгоспного двору, а тому неможливо встановити всіх співвласників та їх частки у житловому будинку (а.с. 4).

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (ч. 3 ст. 123 ЦК УРСР).

Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 зазначено, що «у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося».

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, були співвласниками у рівних частках у праві спільної власності на майно колгоспного двору.

Встановивши, що домоволодіння належало колгоспному двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали троє осіб: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . - голова господарства, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - онук, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що домоволодіння належало вказаним особам в рівних частках по 1/3 кожному.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позивачкою не було оформлено право власності на належну їй частину в майні домоволодіння і вона позбавлена в позасудовому порядку на оформлення таких прав, суд першої інстнції дійшов обярунтованого висновку, що за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/3 частини у майні колишнього колгоспного двору, яка визначена судом та належала їй особисто, як члену колгоспного двору.

Згідно ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст. 1236 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як передбачено ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Як вбачається із роз`яснень ч. 2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і її донька ОСОБА_1 як спадкоємиця першої черги була зареєстрована з нею на момент смерті за однією адресою у спірному домогосподарстві, тому вона прийняла спадщину згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК.

Спадкодавець ОСОБА_3 залишила заповіт, посвідчений секретарем Горохолинської сільської ради №2 від 10.02.2015 р., яким заповіла ОСОБА_1 все належне їй майно, в тому числі і 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що відносився до колгоспного двору, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що після смерті матері позивачки належна їй 1/3 частка у спірному майні перейшла до спадкоємця за заповітом, а саме доньці ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з неможливістю встановити всіх співвласників та їх частки у житловому будинку колишнього колгоспного двору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що відносився до колгоспного двору по АДРЕСА_1 , як члена колгоспного двору, а також на 1/3 частину цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання апелянтки, що онук покійної ОСОБА_3 в судовому засіданні відмовився від своєї частки у спадщині на її користь, а інших спадкоємців, які б звернулись за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 , немає, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 як член колгоспного двору є власником 1/3 частини спірного майна і належна йому 1/3 частка у майні двору не увійшла до складу спадщини померлої ОСОБА_3 .

Необґрунтованими є доводи апелянтки про втрату ОСОБА_2 права на частку в майні колишнього колгоспного двору через вибуття з домоволодіння у 1996 році, оскільки він станом на 15 квітня 1991 року проживав та був зареєстрованим у домоволодінні.

За таких обставин вибуття з домоволодіння ОСОБА_2 у 1996 році не свідчить про втрату ним своєї частки у спільному майні.

Відповідно ч. 2 та 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 17 Закону України «Про власність» сторони є співвласниками будинковолодіння та вправі ставити питання про виділ своєї частки.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Таким чином необґрунтованими та не дають підстав для задоволення позову в повному обсязі доводи позивачки, що її син не скористався правом витребування частки в господарстві, тому спірне майно стало належати їй одноосібно.

Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Визнання апеляційної скарги відповідачем не вказує на існування обставин щодо набуття позивачкою права власності на 1/3 частину спірного майна, належного ОСОБА_2 як члену колгоспного двору.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтку.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 24 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин