Номер провадження: 22-ц/813/5579/24
Справа № 495/5045/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітної плати, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Прийомової О.Ю. 09 квітня 2024 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, та, збільшивши свої позовні вимоги, остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь премію з нагоди святкування Нового року у розмірі 23100,00 грн.; різницю не виплаченої вихідної допомоги при звільнені у розмірі 173975,34 грн.; визнати його право на отримання додаткової відпустки за час роботи в державному підприємстві «Адміністрація морських портів України», як батьку дитини - інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки; стягнути з відповідача різницю не виплаченої компенсації відпусток у сумі 134508,86 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 22 лютого 2023 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 4114,44 грн.; моральну шкоду у розмірі 50000 грн.; сплачений судовий збір; витрати щодо оплати витрат на правову допомогу; допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що наказом ДП «АМПУ» від 12 березня 2018 року № 126-к його було прийнято на роботу до ДП «АМПУ» на посаду провідного юрисконсульта сектору супроводження проектів державно - приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» згідно з ст. 32 КЗпП України, за переведенням з Білгород - Дністровської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Під час його роботи в ДП «АМПУ», наказом від 29 грудня 2018 року № 513-к з нагоди святкування Нового року, було виплачено премію у розмірі посадового окладу працівникам апарату управління ДП «АМПУ», проте, вказана премія не була нарахована та виплачена позивачу.

Наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к ОСОБА_1 було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та за 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку, який має двох дітей віком до 15 років.)

При звільнені відповідачем не враховано, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 12 серпня 2019 року, дитина позивача була визнана дитиною - інвалідом (відповідна копія була надана до ДП «АМПУ» та наявна у особовій справі).

Отже, відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 , як батько дитини - інваліда, мав право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, починаючи з 2021 року (дата набрання чинності відповідних змін до Закону України «Про відпустки»).

Таким чином, оскільки вже враховано та компенсовано при звільнені додаткову відпустку як батьку, який має двох дітей віком до 15 років, 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки, різниця невикористаної відпустки, як батьку дитини - інваліда за 2021, 2022 та 2023 роки складала 21 календарний день.

Крім того, з березня 2022 року ОСОБА_1 знаходився у простої, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу, а тому розрахунковим періодом для визначення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для оплати компенсації за невикористанні відпустки мав бути період з березня 2021 року по лютий 2022 року (останні 12 місяців, що передують даті звільнення та встановлення на підприємстві простою).

Таким чином позивач вважав, що середньоденна заробітна плата для компенсації визначення за невикористанні відпустки мала складати 730914,28 грн. /247 днів - 2959,16 грн.

Кількість днів, що підлягають компенсації, складала 71 календарний день, таким чином, розмір компенсації за відпустки повинний становити 2959,16 грн.*71 день= 210100,36 грн.

Відповідно, різниця між виплаченою та встановленою сумою, що підлягає виплаті, складала: 210100,36 грн. - 75591,50 грн. = 134508,86 грн.

Невиплата вказаних сум призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку із чим позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 додаткову відпустку за час роботи в ДП «АМПУ», як батьку дитини-інваліда. за період 2021, 2022 та 2023 років у розмірі 31 748,43 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15874,22 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 502,10 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, за наказом ДП «АМПУ» від 12 березня 2018 року № 126-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ДП «АМПУ» на посаду провідного юрисконсульта сектору супроводження проектів державно - приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» згідно за ст. 32 КЗпП України, за переведенням з Білгород - Дністровської філії ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 26 вересня 2018 року № 396-к сектор супроводження проектів державно - приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління перейменовано на сектор договірної роботи відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи юридичної служби ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 25 березня 2019 року № 174-к позивача переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 15 липня 2020 року № 458-к ОСОБА_1 переміщено до відділу загально - правової роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 28 жовтня 2022 року № 383-к позивача переміщено до відділу загально - правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к ОСОБА_1 було звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та за 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку, який має двох дітей віком до 15 років.)

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Щодо позовних вимог про стягнення премії за 2018 рік з нагоди святкування Нового року.

Наказом ДП «АМПУ» від 29 грудня 2018 року № 513-к «Про заохочення працівників» відповідно до п. 3.3.2. Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки, з метою матеріального заохочення працівників апарату управління ДП «АМПУ» на підставі рапортів керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ», за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну та плідну працю та з нагоди Нового року, було заохочено премією у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП «АМПУ» та філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ» згідно з наведеним у наказі переліком (а.с. 23-26 т.1).

Згідно п. 3.3.2 Колективного договору адміністрація зобов`язується, при наявності фінансової можливості преміювати та заохочувати працівників, а саме, зокрема до державних, релігійних, професійних та інших свят.

Згідно п. 3.3.5 Колективного договору, адміністрація зобов`язується проводити виплати передбачені п.п. 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України. (а.с. 27-46 т.1).

Згідно наказу про заохочення працівників, преміювання проводилося на підставі п. 3.3.2 Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016 - 2018 роки.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З наведених норм Закону випливає, що премія відноситься до додаткової заробітної плати, і встановлення її розміру є правом, а не обов`язком роботодавця.

Пунктом 3.3.5 Договору передбачено обов`язок проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України.

Таким чином, виплата підприємством премій не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не дотримався вимог ст. 21 КЗпП України, п.1.2 та 3.3.2 Колективного Договору в частині виплати йому заохочення у вигляді премії з нагоди свята Новий рік, оскільки святкова премія виплачується всім працівникам, а не окремому колу осіб та просив задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача на його користь премію до святкування Нового року у розмірі посадового окладу, а саме, у розмірі 23100 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився зі вказаними доводами позивача, оскільки преміювання робітників відбулось за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискредиційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Вказане кореспондується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 1840/2970/18, в якій зазначено, що преміювання та встановлення відповідних надбавок проводиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Таким чином, премії визначаються як з урахуванням прибутків, так і видатків, а також стратегією діяльності підприємства, та їх виплата не є безумовним обов`язком адміністрації, що виключає правові підстави до стягнення з державного підприємства на користь позивача преміальних винагород за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну та плідну працю та з нагоди Нового року.

За таких обставин, суд прийшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не доведено порушення державним підприємством положень колективного договору в частині преміювання, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення різниці не виплаченої вихідної допомоги при звільнені у розмірі 173975,34 грн.

Матеріалами справи встановлено, що вихідна допомога при звільненні була виплачена позивачу у день звільнення, ДП «АМПУ» відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вірно здійснило розрахунок середнього заробітку та розміру вихідної допомоги, своєчасно здійснило виплату вихідної допомоги.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок застосовується у випадках виплати вихідної допомоги.

Згідно п. 2 Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз.5 п.2 Порядку).

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Тобто, Порядком передбачений загальний випадок розрахункового періоду для обчислення середнього заробітку - це останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, Порядок визначає особливі випадки та послідовний механізм обчислення середньої заробітної плати у разі настання таких випадків:

- якщо протягом останніх 2 календарних місяців працівник не працював, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні 2 місяці роботи;

- якщо у працівника відсутній розрахунковий період (тобто протягом останніх 4 календарних місяців працівник не працював), то середня заробітна плата обчислюється відповідно до установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

У даному випадку подією, з якою ОСОБА_1 пов`язує необхідність стягнення середнього заробітку є 21 лютого 2023 року - день його звільнення.

Указом Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні було неодноразово продовжено.

Наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні», з 01 березня 2022 року встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

У загальному випадку, до розрахункового періоду необхідно було б брати січень 2023 року та грудень 2022 року.

Однак, враховуючи запроваджений простій, для визначення розрахункового періоду необхідно враховувати особливі випадки.

Таким чином, оскільки протягом січня 2023 року та грудня 2022 року ОСОБА_1 не працював та перебував у простої, то середню заробітну плату йому обчислювали, виходячи з квітня та травнь 2022 року.

Протягом жовтня та листопада 2022 року позивач не працював та також перебував у простої, то середня заробітна плата обчислена відповідно до посадового (місячного) окладу.

Згідно з п. 4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно п. 8 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Таким чином, обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалося шляхом множення посадового окладу на 2 місяці розрахункового періоду та діленням на число робочих днів за останні два календарні місяці - січень та грудень (44 дні).

Враховуючи, що розмір окладу позивача складав 32526,00 грн., то середньоденний заробіток становить 1478,45 грн., що підтверджується довідкою щодо розрахунку середньоденного заробітку від 30 червня 2023 року № 10-04-01.01-26/62. (а.с. 200 т.2)

Згідно п. 8 Порядку - у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, розмір середньоденного заробітку для обчислення середнього заробітку за січень 2023 - грудень 2022 року складав 1478,45 грн., а відтак, розмір вихідної допомоги становив 1478,45 грн. х 22 (44 р.д.:2) х 3= 97577,70 грн.

Саме вказана сума була виплачена ОСОБА_1 у день звільнення останнього.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ДП «АМПУ», відповідно до положень Порядку, вірно здійснило розрахунок середнього заробітку та розміру вихідної допомоги, своєчасно здійснило виплату вихідної допомоги, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягали задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання права на отримання додаткової відпустки.

Згідно ст. 5 ЦПК України, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності.

Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства, формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі №908/236/18).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання права на отримання додаткової відпустки, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, крім того, чинне законодавство не передбачає можливість звернення до суду із позовом щодо визнання права на отримання додаткової відпустки.

Такий статус особа набуває автоматично, при наявності встановлених чинним законодавством умов.

Відповідно, вимога щодо визнання права на отримання додаткової відпустки не зумовлює ефективного захисту порушеного права, а тому воно не може бути предметом спору, що, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Щодо позовних вимог про стягнення різниці не виплаченої компенсації відпустки у розмірі 134508,86 грн., як батьку дитини - інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлено, що до соціальної відпустки належить, зокрема додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» від 15 квітня 2021 року, який набрав чинності 09 травня 2021 року, ст. 19 Закону України «Про відпустки» викладено у новій редакції та відповідно до якої одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Таким чином, ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено дві окремі підстави додаткової соціальної відпустки:

одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років;

одному з батьків, які мають дитину з інвалідністю.

Такі відпустки надаються на підставі заяви працівника і документів, що підтверджують право на таку відпустку.

Право на відпустку одного з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, залежить від віку дитини і підтверджується копією свідоцтва про народження, а право на відпустку одного з батьків, які мають дитину з інвалідністю, залежить від статусу дитини і підтверджується: копією свідоцтва про народження дитини; копією пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копія медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років, виданого закладами й установами МОЗ.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні відповідачем було враховано, що на момент звільнення ОСОБА_1 був є батьком двох дітей віком до 15 років, та позивачу було виплачено відповідну компенсацію.

При звільненні, у якості підтвердження того, що дружині позивача не надавалась соціальна відпустка у період 2021, 2022 та 2023 роки, останнім було подано копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження, форму ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 ), копію трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_2 .

Саме вищезазначеними документами і підтверджується те, що дружині позивача не надавалась соціальна відпустка у період 2021, 2022 та 2023 роки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років та дитину з інвалідністю, оскільки дружина позивача не працює та здійснює догляд за дитиною - інвалідом з дитинства.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач мав право на отримання додаткової соціальної відпустки як батько дитини - інваліда, яка компенсована йому при звільнені відповідачем не була, однак ОСОБА_1 невірно застосував положення Порядку та здійснив невірний розрахунок середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку.

Згідно абз. 1 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Нормами Порядку не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. Саме тому законодавець застосовує "календарні місяці роботи".

Враховуючи дату звільнення ОСОБА_1 - 21 лютого 2023 року та вимог Порядку, для обчислення середньоденного заробітку з метою подальшого розрахунку суми компенсації відпустки обирається розрахунковий період: лютий 2022 року - січень 2023 року.

Розмір середньоденного заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 , обчислений ДП«АМПУ» з виплат в розрахунковому періоді: лютий 2022 року - січень 2023 року, складає 1 511,83 грн, що підтверджується довідкою щодо обчислення середньоденного заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку від 30.06.2023 №10-04-01.01-26/26. (т.3 а.с. 26)

Відповідно, кількість днів, що підлягають компенсації, складає 71 календарний день: 20 днів (щорічна невикористана відпустка) + 51 день додаткової відпуски за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку дитини - інваліда але загалом не більше 17 календарних днів за відповідний рік.

Таким чином, розмір компенсації відпустки повинний складати: 1511, 83 грн х 71 день =107 339,93 грн.

Отже, різниця між виплаченою сумою, що відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільнені за компенсацію відпусток 75591,50 грн. та сумою, що підлягає виплаті 107339,93 грн. складає: 107339,93 - 75591,50 грн. = 31748,43 грн., яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, на підставі чого суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у вказаній частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягали частковому задоволенню.

Судом також прийнято до уваги, що вимоги до рівня та розумності ведення справ підприємством є вищими, ніж до працівника - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою.

З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України було викладено у новій редакції (чинній на день звільнення позивача), згідно якої, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, з 19 липня 2022 року, за правилами ст. 117 КЗпП України, середньомісячна заробітна плата стягується не більше як за шість місяців, зокрема і у ситуації, коли виплачена сума оскаржується.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц.

Оскільки середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1478,45 грн., що підтверджується довідкою щодо розрахунку середньоденного заробітку від 30 червня 2023 року № 10-04-01.01-26/62, а позивачем розрахунок було здійснено невірно, суд першої інстанції правильно здійснив обчислення розміру середнього заробітку позивача за час затримки виплати компенсації відпустки при звільненні, але не більш як за шість місяців.

З урахуванням розрахункового періоду, кількість робочих днів з 22 лютого 2023 року по 21 серпня 2023 року становила 129 днів.

Загальна сума середнього заробітку позивача розрахована наступним чином: за 129 робочих днів х 1478,45 грн. (середньоденна заробітна плата) = 190720,05 грн., що більше ніж у 4 рази перевищує розмір компенсації відпустки, яка підлягала виплаті на користь позивача.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи, з огляду на розрахунок середнього заробітку позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (190720,05 грн.), та розміру компенсації не виплаченої відпустки, що підлягала виплаті на користь ОСОБА_1 (31748,43 грн.), то суд першої інстанції, з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності, обґрунтовано зменшив розмір стягнення середнього заробітку до 15874,22 грн.

Вказаний висновок суду кореспондується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц, згідно якої, крім зменшення розміру середнього заробітку в межах шести місяців, суд також зменшив додатково розмір стягнення середнього заробітку з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності з урахуванням обставин справи.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

Позовні вимоги у цій частині обгрунтовані тим, що моральна шкода, завдана ОСОБА_1 , спричинена порушенням його нормальних життєвих зв`язків, на що позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із вказаною статтею, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Поняття моральної шкоди визначено у ч. 2 ст. 23 ЦК України, згідно з якою моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд у таких спорах повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивачем не надано судам жодного доказу на підтвердження моральних страждань, та з чого саме виходив ОСОБА_1 , визначаючи розмір шкоди в сумі 50 000 грн, на підставі чого суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З урахуванням усього вищевикладеного, при дослідженні судом фактичних обставин справи, підстав та характеру виниклих правовідносин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення додаткової відпустки як батьку дитини-інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки у розмірі 31748,43 грн., та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 15874, 2 грн.

Щодо витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч.3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача просив стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36000 грн.

У той же час, представника відповідача заперечував щодо стягнення таких витрат.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг та часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 36000 грн., є надмірною та неспівмірно із фактичним обсягом наданих послуг.

Крім того, дана справа є справою незначної складності та розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано вважав, що з відповідача підлягала стягненню сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., а отже, позовні вимоги в цій частині підлягали частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 квітня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 вересня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе