КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/16790/22-ц

номер провадження: 22-ц/824/1925/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року у складі судді Батрин О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником будинку площею 104,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 24 лютого 2022 року Президент Російської Федерації оголосив про рішення провести спеціальну військову операцію з демілітаризації України, внаслідок чого по всій території України розпочались масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та мирних об`єктів та Російська Федерація продовжує повномасштабне вторгнення на території України.

Вказував, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Частина території України, зокрема місто Ірпінь та інші міста Бучанського району Київської області перебували в частковій окупації російських військових з 24 лютого 2022 року по 02 квітня 2022 року. Внаслідок артилерійських обстрілів будинок позивача був повністю зруйнований, а потім згорів. Будинок не придатний для подальшого використання для проживання, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості користуватись будинком та майном, яке в ньому знаходилось. Таким чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення Російської Федерації позивачу було спричинено майнову та моральну шкоду. Тому, позивач вважав, що вина за спричинення йому матеріальної та моральної шкоди лежить на Державі Україні та Російській Федерації.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив: стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на свою користь шкоду у розмірі 100 000 грн 00 коп. в наслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності; стягнути з Російської Федерації на свою користь майнову шкоду, заподіяну внаслідок руйнування будинку у розмірі 2 562 380 грн 97 коп. та моральну шкоду у розмірі 300 000 грн 00 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 2 562 380 грн 97 коп. та у відшкодування моральної шкоди 300 000 грн 00 коп.

Стягнуто з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 13 420 грн 00 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоди у розмірі 100 000 грн 00 коп. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наведені у рішенні суду першої інстанції нормативно-правові акти регламентують виключно визначення розміру збитків, заподіяних збройною агресією РФ та не регламентують можливість отримання шкоди.

Вказує, що прийнятий Верховною Радою України 23 лютого 2023 року Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації» не передбачає будь-якої компенсації, у випадку самостійного відновлення (часткового відновлення) знищеного домоволодіння. Дане твердження випливає із встановленої в Законі послідовної процедури: подання заяви - комісійний огляд (обстеження) пошкодженого мана - прийняття рішення про надання або відмову у наданні компенсації. Тобто, у випадку відновлення (часткового відновлення) пошкодженого майна, відповідна комісія під час обстеження не матиме можливість встановити безпосередні обсяги такого пошкодження.

Зазначає, що після ухвалення оскаржуваного рішення, набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року №381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», яка передбачає можливість отримання грошових коштів на придбання будівельного матеріалу, для здійснення відновлення пошкодженого майна. Натомість і вказаний нормативно-правовий акт не передбачає можливості будь-яких компенсацій щодо витрачених постраждалими власних коштів на таке відновлення в минулих періодах. Крім того, п.10 вказаної постанови регламентовано максимальний розмір компенсації до 500 тисяч гривень, в той час як державними діячами публічно задекларовано максимальний розмір компенсації до 200 тисяч гривень.

Також наголошує на тому, що жодним нормативно-правовим актом не врегульовано механізм будь-якої компенсації та відшкодування у випадку самостійного повного або часткового відновлення власником знищеного майна. З огляду на наведене, вважає, що факти прийняття недієвих нормативно-правових актів не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з України шкоди за невиконання позитивних обов`язків перед своїм громадянином.

Відповідачем Кабінетом Міністрів України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що позивачем не надано жодних доказів, які б стосувались розрахунку витрат, заподіяних йому протиправним невиконанням саме Державою Україною свого позитивного обов`язку щодо ефективного контролю. Також зазначив, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації Держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ, як на державу, що здійснює окупацію (ч.5 та ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до РФ про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричинені в результаті військового вторгнення РФ, не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи обставини, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в оскаржуваній частині.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку площею 104, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ірпінської міської ради про пошкодження житлового приміщення № 1258 від 27 травня 2022 року у зв`язку з бойовими діями, які відбулись у 2022 році на території Ірпінської міської територіальної громади, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , було пошкоджено, а саме: житлове приміщення пошкоджено внаслідок влучання боєприпасу та вигорання. Житло непридатне для проживання (а.с. 19).

Актом про пожежу, складеним комісією у складі головного інспектора ВПБ УЗНС ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту ОСОБА_2 , фахівця СП та МЗДНК ЦЗД ГУ ДСНС України в Київській області майора служби цивільного захисту ОСОБА_3 , фахівця ВЗК за УПВПБ ЦЗД ГУ ДСНС України у Київській області старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_4 від 01 червня 2022 року, встановлено, що внаслідок бойових дій та потрапляння боєприпасів, їх частин, виникла пожежа житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого житловий будинок знищено повністю, а саме: покрівля, міжповерхове перекриття по всій площі будинку, підлога, вікна та двері, внутрішнє оздоблення стін та стелі житлових кімнат, речі домашнього вжитку, побутова та кухонна техніка, меблі, комунікації (а.с. 20-21).

Відповідно до акту про знищення житла від 15 квітня 2022 року, в результаті артилерійського обстрілу міста Ірпінь збройними силами Російської Федерації в будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 влучив снаряд та почалась пожежа, внаслідок чого житловий будинок повністю знищено, виглядає непридатним для проживання і таким, що не підлягає відновленню. Також зруйновані надвірні будівлі (літерація відповідно до технічної документації) сарай літера «В», вбиральня літера «Г», накриття літера «Р», літній душ літера «Т», частково огорожа №1-3, замощення I (а.с.59).

Згідно зі звітом від 02 червня 2022 року шифт № 208-06/22-ЕЗ про проведення попереднього обстеження для оцінки технічного стану та експлуатації придатності будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного головним архітектором проекта ОСОБА_5 , відповідальним виконавцем Ілюшечкін С.О., інженер технічного нагляду ОСОБА_6 (а.с.22-58) встановлено, що будинок непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07 червня 2022 року оціночна вартість будинку площею 104. 1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 2 562 380 грн 97 коп. (а.с.60-62).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на спричинення йому матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації, внаслідок чого було зруйновано його будинок, який є непридатним для подальшого проживання та користування.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimateexpectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Постановою Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року (у редакції, що була чинною на час ухвалення рішення) затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації. якою визначено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами:

1) людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг;

2) економічні втрати, пов`язані з людськими втратами, напрям, що включає непрямі економічні втрати, пов`язані із зменшенням чисельності населення та відповідного зменшення економічних показників країни;

3) військові втрати напрям, що включає людські та матеріальні військові втрати і витрати, пов`язані з бойовими діями;

4) втрати, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, безпеки дорожнього руху, напрям, що включає людські та матеріальні втрати і витрати правоохоронних органів, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, забезпеченням безпеки дорожнього руху;

5) втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства напрям, що включає втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства, об`єкти незавершеного будівництва житлової нерухомості, дачних і садових будинків, фактичні витрати, здійснені для їх відновлення;

6) втрати земельного фонду напрям, що включає втрати земельного фонду, а також пов`язану з ними упущену вигоду;

7) втрати лісового фонду напрям, що включає втрати лісонасаджень та пов`язані із ними витрати;

8) втрати надр напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням, а також шкоду, завдану навколишньому природному середовищу під час самовільного користування надрами;

9) втрати акваторії напрям, що включає втрачену частину територіального моря, виключної морської (економічної) зони та внутрішніх морських вод України в Азовському та Чорному морях.

10) збитки, завдані природно-заповідному фонду, напрям, що включає збитки, завдані територіям та об`єктам природно-заповідного фонду, та пов`язані із ними витрати;

11) втрати інфраструктури транспорту, телекомунікаційної мережі та зв`язку напрям, що включає зруйновані або пошкоджені автомобільні, залізничні шляхи, транспортні розв`язки, телекомунікаційні мережі та інші об`єкти транспортної інфраструктури;

12) втрати енергетичної інфраструктури напрям, що включає зруйновані газо-, нафтопроводи, лінії електропередачі, інші об`єкти енергетичної інфраструктури;

13) втрати культурної спадщини напрям, що включає втрати об`єктів культурної спадщини;

14) економічні втрати підприємств напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності;

15) втрати установ та організацій напрям, що включає втрати установ та організацій усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна;

16) шкода, завдана земельним ресурсам, напрям, що включає шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів;

17) шкода, завдана атмосферному повітрю, напрям, що включає шкоду, завдану викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

18) збитки, завдані водним ресурсам та об`єктам водогосподарської інфраструктури, напрям, що включає забруднення, засмічення, вичерпання та інші дії, які можуть погіршити умови водопостачання, завдати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості ґрунтів та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, держава Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року №623.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.

22 травня 2023 року набув чинності Закон України №2923-IX «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України».

Вказаний Закон визначає перелік отримувачів компенсації за знищене та пошкоджене житло, її види, механізм оцінки втрат і порядок ухвалення рішення про надання коштів.

З наведених підстав, доводи позивача про не розроблення Державою України в особі Кабінету Міністрів України механізму отримання компенсації за зруйноване майно внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, не заслуговують на увагу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди у розмірі 100 000 грн 00 коп. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, позивач вказував, що жоден нормативно-правий акт не передбачає здійснення компенсації за зруйноване майно, у разі відновлення майна в минулих періодах.

Однак, ч.6 ст.6 Закону України №2923-IX та п.14 постанови Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року №381, визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна, зокрема:

1) подання заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна особою, яка не може бути отримувачем компенсації відповідно до цього Закону або не має повноважень для подання заяви;

2) виявлення недостовірних даних, зазначених у заяві про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна;

3) подання заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна після спливу строку, визначеного частиною першою статті 4 цього Закону.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року №381 визначено, що розмір компенсації за один пошкоджений об`єкт не може бути більший, ніж 500 тис. гривень. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоди у розмірі 100 000 грн 00 коп. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, відповідає обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовано, а тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення в оскаржуваній частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби Українипро відшкодування завданої шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді: