КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3906/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Ганни Олексіївни на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 лютого 2023 року (суддя Ольшевська І.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

у грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 403 899,75грн та судові витрати по справі.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що 15 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 305 300грн, які зобов`язався повернути до 30 січня 2021 року. Однак, відповідач у встановлений договором строк борг не повернув, тому повинен сплатити борг, 3% річних у сумі 7 427грн 57коп. та інфляційні втрати у сумі 59 634грн 27коп. за період з 17 грудня 2021 року по 8 жовтня 2022 року.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 1 лютого 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою в розмірі 305 300грн, 3% річних в розмірі 15 457,38грн, інфляційні втрати в розмірі 83 142,37грн та судовий збір в розмірі 4 039грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Комарова Г.О. просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача про судовий розгляд та не направив на його адресу копію позовної заяви, позбавивши відповідача можливості заперечувати проти позовних вимог, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Також представник відповідача стверджує, що ОСОБА_1 грошові кошти за розпискою від 15 вересня 2020 року не отримував, що може підтвердити свідок

ОСОБА_3 , який був присутній під час складання відповідачем розписки. Крім того, зазначена розписка не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та про їх отримання відповідачем.

Також представник відповідача посилається на неврахування судом копії договору займу від 21 квітня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у позивача грошові кошти в розмірі 338 040грн до 31 травня 2021 року, що не кореспондується із розпискою від 15 вересня 2020 року, яку позивач надав разом із позовом, оскільки має іншу дату складання та строк виконання.

Крім цього представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного заочного рішення, не врахував правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 8 травня 2019 року у справі № 520/16880/14-ц, відповідно до якої позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ступак Т.О. просить залишити її без задоволення, а заочне рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 305 300грн в день складання розписки, оскільки складена власноруч відповідачем розписка та наявність у позивача її оригіналу підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання відповідачем грошових коштів, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц.

Також представник позивача зазначає, що відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували те, що він не складав та не підписував зазначену розписку.

Крім цього представник позивача вважає безпідставним посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 8 травня 2019 року у справі № 520/16880/14-ц, оскільки вона стосується саме нарахування відсотків за користування позикою, у той же час, у правовідносинах, що склались, права та законні інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Комарової Г.О., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ступак Т.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення

процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на перегляд заочного судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право на перегляд заочного рішення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта відповідача, останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.32-34).

Згідно довідки від 24 січня 2017 року № 4194 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_1 , фактичне місце проживання/перебування останнього - АДРЕСА_2 (с.с.51). Дана адреса також зазначена і у розписці від 15 вересня 2020 року.

Ухвалою судді від 29 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10 жовтня 2022 року.

За вищезазначеною адресою суд першої інстанції направляв відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками, однак поштове відправлення не було отримане відповідачем, лист повернувся до суду з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання» (с.с.47).

У зв`язку із неявкою учасників справи у підготовче засідання 10 жовтня 2022 року, судове засідання було призначено на 1 лютого 2023 року на 12год. 30хв., про що 28 жовтня 2022 року суд направив відповідачу судову повістку за вищезазначеною адресою, яка повернулася суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.48).

Ухвалою суду від 1 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначений судовий розгляд справи на 1 лютого 2023 року на 12год. 40хв.

Відомостей про направлення судової повістки відповідачу у судове засідання матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в

судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (пункт1).

Частина 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності відповідача та про ухвалення заочного рішення, вказані норми процесуального права не врахував та безпідставно прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, так як судова повістка про виклик у судове засідання відповідачу судом не направлялася.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції справу розглянуто без повідомлення відповідача про судове засідання, отже заочне рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для його скасування, з ухваленням нового судового рішення апеляційним судом.

Судом встановлено, що 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 написав розписку, у якій зазначив, що взяв у борг 305 300грн у ОСОБА_2 , які зобов`язується повернути до 30 січня 2021 року. Розписка була складена у присутності ОСОБА_3 (с.с.7).

Під час апеляційного перегляду представник відповідача не заперечувала, що розписка написана ОСОБА_1 , однак стверджувала, що грошові кошти за нею відповідач не отримував.

Оригінал розписки оглянутий апеляційним судом у судовому засіданні 17 квітня 2024 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання

грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Згідно виданої ОСОБА_1 розписки, він взяв у борг у ОСОБА_2 305 300грн, які зобов`язався повернути до 30 січня 2021 року.

Таким чином, у розписці, написаній відповідачем 15 вересня 2020 року, ним підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

Доводи апеляційної скарги, що зміст розписки від 15 вересня 2020 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів, не містить дату отримання грошових коштів, є безпідставними, так як у розписці чітко зазначено, що ОСОБА_1 «взяв в борг» 305 300грн у ОСОБА_2 , які зобов`язується повернути до 30 січня 2021 року.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 вересня 2023 року у цивільній справі № 756/9498/19, показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики або доводи факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним. Натомість наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача - свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи представника відповідача про неотримання відповідачем грошових коштів за договором позики є безпідставними.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від

зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи, що відповідач у визначений договором строк грошові кошти не повернув, заборгованість за договором позики підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що судом не досліджена надана позивачем копія договору займу від 21 квітня 2021 року, який був укладений між сторонами та у якому зазначено, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 338 040грн, які зобов`язався повернути до 31 травня 2021 року, колегія суддів вважає безпідставними, так як позовні вимоги не ґрунтуються на зазначеному договорі займу.

Крім того, як зазначено в апеляційній скарзі, у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 21 квітня 2021 року.

Посилання представника відповідача на те, що укладення ще одного договору позики 21 квітня 2021 року при наявності не поверненого боргу за розпискою від 15 вересня 2020 року, є нелогічним, не спростовує укладення договору позики 15 вересня 2020 року та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги не були додані докази, які спростовують укладення між сторонами договору позики 15 вересня 2020 року, а також докази повернення відповідачем отриманих грошових коштів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження своїх посилань про неотримання грошових коштів за розпискою від 15 вересня 2020 року.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахувати правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 8 травня 2019 року по справі № 520/16880/14-ц, при вирішенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в зазначеній постанові Верховним Судом зроблено правові висновки щодо стягнення з боржника відсотків за користування позикою, однак у даній справі позивач таких позовних вимог не заявляв, а просить стягнути з відповідача саме штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду з даним позовом та збільшуючи розмір позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 31 січня 2021 року по 8 жовтня 2022 року.

Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 зазначив, що тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в період існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в

договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 24 лютого 2022 року по 8 жовтня 2022 року є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за період з 31 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100 та за період з 31 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року становлять: 305 300 х 3% х 389 : 365 : 100 = 9 761грн 24коп.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Індекс інфляції за період з 31 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.11775579.

Отже, розмір інфляційних втрат за цей період, що підлягає стягненню з відповідача, становить 305 300 x 1.11775579 - 305 300 = 35 950,84грн.

Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із загального розміру задоволених позовних вимог - 351 012,08грн, що становить 86% від ціни позову (403 899,75грн), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3 510грн 12коп.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ОСОБА_1 підлягає поверненню за рахунок ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 787грн 61коп. (16% ).

Частина 10 статті 141 ЦПК України визначає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 2 722грн 51коп. ( 3510,12-787,61).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Ганни Олексіївни задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 лютого 2023 року

скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_4 , борг у сумі 305 300грн, 3% річних - 9 761грн 24коп., інфляційні втрати - 35 950грн 84коп. та судовий збір у сумі 2 722грн 51коп., а всього 353 734грн 59коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук