Справа № 443/776/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлів А.І.
Провадження № 22-ц/811/3246/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 , представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2023 року у справі за заявою представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Бібрської міської ради Львівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадасту у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним рішень Баковецької сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 до Бібрської міської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконними, протиправними рішень Баковецької сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Бібрської міської ради Львівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому, з урахуванням уточнених (зменшених) позовних вимог, просила:

визнати недійсним рішення VІ сесії V скликання Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №47 від 18.01.2007 «Про передачу безоплатно земельної ділянки у власність» в частині, що стосується передачі у власність ОСОБА_9 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0467га, розташовану в с.Репехів (кадастровий номер :04:004:0011);

визнати недійсним рішення ХVІ сесії V скликання Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №160 від 25.11.2008 «Про затвердження площ, уточнення земельної ділянки» в частині затвердження уточненої площі земельної ділянки ОСОБА_9 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0467га, розташованої в с.Репехів (кадастровий номер :04:004:0011);

визнати недійсним державний акт серії ЯИ №241572 на земельну ділянку площею 0,0467га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :04:004:0011, що розташована в с. Репехів та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0011 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 215, рішення про реєстрацію від 13.04.2018, індексний номер 40622042) з припиненням прав на неї;

У серпні 2021 року Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 звернулася з позовом (Т.2 а.с.9-15, Т.5 а.с. 223-225, 228-231) до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Бібрської міської ради Львівського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, у якому з урахуванням уточнених (збільшених) позовних вимог просила:

визнати недійсним рішення VІ сесії V скликання Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №47 від 18.01.2007 «Про передачу безоплатно земельної ділянки у власність» в частині передачі у власність ОСОБА_9 земельних ділянок для обслуговування житлового будинку площею 0,24 га (кадастровий номер :04:004:0022) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0467 га (кадастровий номер :04:004:0011) в с. Репехів;

визнати недійсним рішення ХVІ сесії V скликання Баковецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №160 від 25.11.2008 «Про затвердження площ уточнення земельної ділянки» в частині затвердження уточненої площі земельної ділянки ОСОБА_9 в АДРЕСА_1 , які передані у приватну власність для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га (кадастровий номер :04:004:0022) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0467га, (кадастровий номер :04:004:0011);

визнати недійсним державний акт серії ЯИ №241573, виданий 28.12.2009 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0022 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0022 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 215, рішення про реєстрацію індексний номер 40621609 від 13.04.2018) з припиненням прав на неї;

визнати недійсним державний акт серії ЯИ №241572, виданий 28.12.2009 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0011 площею 0,0467 га для ведення особистого селянського господарства в с. Репехів;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0022 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 та закрити Поземельну книгу на неї;

скасувати державну реєстрацію і закрити Поземельну книгу на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0011 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0467га, що розташована в с. Репехів.

07 листопада 2023 року представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просила суд:

заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію» речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ОСОБА_3 , ОСОБА_1 чи будь-яку іншу особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 ;

накласти арешт на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2023 рокузаяву представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ОСОБА_3 чи будь-яку іншу особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Відмовлено у задоволенні заяви представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 про вжиття заходів забезпечення позову у частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Вищезгадану ухвалу в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було враховано рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Вказує, що відповідач ОСОБА_3 позбавлений права на мирне володіння належним йому з дня відкриття спадщини (дня смерті його батька ОСОБА_9 ) нерухомим майном - земельної ділянки з к.н :04:004:0022, однак, замість захисту його порушеного прав на мирне володіння майном, як особи, яка законним шляхом, добросовісно набула таке майно у власність, успадкувавши його від законного власника, при цьому суд першої інстанції неправомірно обмежує його право на володіння, розпорядження та користування таким майном, оскільки, безпідставно вживає заходів забезпечення позову та заборонив органам та суб`єктам державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ОСОБА_3 чи будь-яку іншу особу Стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не дотримався принципів розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених третьою стороною вимог щодо забезпечення позову, не дотримався забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також, інших учасників судового процесу, про які іде мова у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 361/6799/14-ц (провадження № 61-16714св21), оскільки, не надав належну оцінку обґрунтованості вимог третьої особи, які зводяться до того, що декілька поколінь назад хтось із її предків ніби-то користувався невстановленою земельною ділянкою, місцезнаходження площа та розміри якої ніколи нікому не були відомі, а право власності на яку ніколи не було зареєстроване і не існувало.

Стверджує, що заявником не наведено, а судом першої інстанції не встановлено жодної імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення позову, не досліджено зокрема, чи спроможний такий захід забезпечення позову забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, адже, суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Просить ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову від мовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 , представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 лютого 2023року ОСОБА_9 на праві приватної власності належать земельна ділянка площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0467 га, цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_2 (Т.3 а.с.203-204, 205).

Спір у цій справі стосується, зокрема, незаконного, на думку третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, набуття відповідачем права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га з кадастровим номером :04:004:0022, до складу якої увійшла належна їй частина земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 361/6799/14-ц (провадження № 61-16714св21) звернуто увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Крім цього, суд перешої інстанції взяв до уваги роз`яснення, викладені у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанова Пленуму ВСУ), згідно з якими розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Системний аналіз наведених представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, аргументів та наявних на їх підтвердження фактичних даних дає підстави дійти висновку про наявність підстав вважати, що між сторонами дійсно наявний спір і невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0022 може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому суд першої інстанції в цій частині обґрунтовано забезпечив позов.

Доводи апеляційної скарги про нібито позбавлення ОСОБА_3 права на мирне володіння належним йому з дня відкриття спадщини (дня смерті його батька ОСОБА_9 ) нерухомим майном - земельної ділянки з к.н :04:004:0022, не заслуговують на увагу, оскільки судом лише тимчасово заборонено вчиняти дії щодо виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні заяви про її арешт.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.