Провадження № 2-о/344/481/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Татарінової О.А.,

присяжних Ісаєвої О.В., Чернюшка С.М.

секретаря Кондратів Х.І.,

адвоката Микулича І.В.,

за участю прокурора Чижовського С.Б.

розглянувши в закритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний заклад,

В С Т А Н О В И В:

Представник комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_2 звернулась з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , в психіатричний заклад в примусовому порядку, мотивуючи свою позицію документами, які підтверджують, що остання в даний час страждає тяжким психічним розладом, який зумовлює її небезпеку для себе та оточуючих; суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Представник комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради - лікар-психіатр ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву підтримала, посилаючись на викладені в ній обставини, просила заяву задовольнити. Лікар пояснила, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих, та обов`язково потребує госпіталізації, оскільки ОСОБА_1 проявляє агресію до оточуючих. При поступленні в лікарню у останньої були прояви неадекватності, імпульсивності, провести лікування в амбулаторному порядку неможливо.

В судовому засіданні прокурор вважав за доцільне заяву задовольнити.

В судовому засіданні адвокат Микулич І.В. просив суд відмовити в задоволенні заяви.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила суд відмовити в задоволенні заяви.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що протягом останнього місяця ( відколи вона повернулась з-за кордону) проживає разом із донькою ОСОБА_1 , її колишнім чоловіком та внуком за однією адресою. ОСОБА_1 не вживає їжу в достатній кількості, п`є багато кави та викурює 2 пачки сигарет в день. Донька не дбає про свій зовнішній вигляд, та нехтує правилами гігієни. Не варить їсти. Багато часу проводить у гаджетах та пише незрозумілі статті у соцмережах. Вдома сховала всі ножі. Влаштовує сварки із колишнім чоловіком. ОСОБА_1 проявляє агресію щодо неї та колишнього чоловіка, оскільки висловлюється нецензурно на їх адресу.

Заслухавши пояснення лікаря психіатричного закладу, враховуючи думку прокурора, особу, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та її адвоката, дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне.

Судом встановлено, що 17.09.2024 року ОСОБА_1 госпіталізовано до комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради за направленням лікаря бригади швидкої медичної допомоги.

Комісія лікарів-психіатрів у складі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 18.09.2024 року, після особистого огляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробила висновок про необхідність її примусового лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки вона страждає важким психічним захворюванням, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, її стан становить загрозу для себе та оточуючих, в разі не надання їй кваліфікованої медичної допомоги буде спричинене суттєве погіршення стану її здоров`я, пацієнтка відмовляється від лікування в стаціонарі.

На підставі висновку комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару після огляду ОСОБА_1 , встановлено діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром.

З поданих матеріалів заяви вбачається, що ОСОБА_1 вперше захворіла в червні 2016р. 1-й раз лікувалася з 25.08.16р. по 15.09.16р. з д-м: Недиферинційований соматоформний розлад, тривожно-депресивний с-м. 2-й, останній раз лікувалася в ОПНЛ №3 з 06.09.17р. по 03.10.17р. з д-м: Недиферинційований соматоформний розлад, тривожно- депресивний с-м. ВСД по гіпотонічному типу. Дистрофія П ст. Ангіопатія судин сітківки. Остеохондроз ШВШ.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до частини першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбаченихстаттею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто, реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другоюстатті 340 ЦПК Україниу заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Так, із запису лікаря приймального відділення від 17.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 поступила увідділення усупроводі БШМД, працівника поліції та матері.

Із висновку комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару вбачається, що вперше ОСОБА_1 захворіла в червні 2016р. 1-й раз лікувалася з 25.08.16р. по 15.09.16р. з д-м: Недиферинційований соматоформний розлад, тривожно-депресивний с-м. 2-й, останній раз лікувалася в ОПНЛ №3 з 06.09.17р. по 03.10.17р. з д-м: Недиферинційований соматоформний розлад, тривожно-депресивний с-м. ВСД по гіпотонічному типу. Дистрофія П ст. Ангіопатія судин сітківки. Остеохондроз ШВШ..

Зі змісту заяви поданої лікарем до суду вбачається, що підставою для висновку про необхідність лікування ОСОБА_1 є відомості про її стан, що надійшли від її матері ОСОБА_3 , яка тимчасово, протягом останнього місяця проживає за тією ж адресою, що і ОСОБА_1 . На підставі цих відомостей ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром ПОКЦПЗ у приймальному відділенні 17.09.2024 року, яка дійшла висновку про потребу лікування в умовах стаціонару.

Між тим, відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підставою для госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тобто така підстава для примусової госпіталізації, яка зазначена у заяві, а саме: «суттєву шкоду її здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога» у розумінні ст.14 вказаного вище Закону не є підставою для примусової госпіталізації.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі №554/9039/22 зазначено, що у статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

З наведеного вбачається, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Заявник не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин того, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе і оточуючих, і, що остання неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення нею протиправних дій щодо себе чи будь-якої іншої особи.

Без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, адже, затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи.

Матеріали справи не містять відомостей, що до ОСОБА_1 застосовувалися менш сурові заходи для лікування. Так само матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Висновок комісії не містить висновків щодо неможливості ОСОБА_1 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Отже, відсутні ознаки того, що психічні розлади у ОСОБА_1 досягли такого рівня, які б виправдовували її примусову госпіталізацію до психіатричного закладу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський Обласний Клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний заклад, слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 13, 14, 17 Закону України «Про психіатричну допомогу», керуючись ст.ст. 263-265, 293, 339-342, 352, 354-355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний заклад відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя Татарінова О.А.

Присяжні Ісаєва О.В.

Чернюшок С.М.