Дата документу 02.07.2024 Справа № 335/9919/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/9919/23 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
№ 22-ц/807/1149/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Кущ Євгена Євгеновича на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Кущ Євгена Євгеновича, до Головного сервісного центру МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі адвоката Кущ Є.Є. звернувся до суду із позовом до Головного сервісного центру МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання права власності на автомобіль.

Вобґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є власником автомобіля RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль був придбаний ним через ФОП ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/1/005209 від 06.04.2022 року, який в свою чергу представляв власницю ОСОБА_2 , на підставі договору комісії № 8104/22/1/005209 від 05.04.2022 року. Оскільки позивач є мешканцем м. Токмак Запорізької області, він після початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну та окупації міста, виїхав з міста Токмаку та проживав у м. Дніпро разом із своєю онукою - ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті ракетного удару по житловим будинкам у м. Дніпро онука позивача та її сім`я загинули, оселю було зруйновано. Відомості про вказаний факт, в тому числі і про загибель родичів позивача, були досить широко висвітлені в засобах масової інформації. Внаслідок цих подій, позивач втратив багато особистих документів, серед яких були і оригінали зазначених вище договорів, що стосувалися придбання автомобіля.

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 2341, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Головного сервісного центру МВС для проведення державної реєстрації належного йому автомобіля, оскільки транспортний засіб був зареєстрований на підставі талону про тимчасову реєстрацію.

Однак листом № 31/8-2341-І-27/оп від 18.05.2023 року позивачу було відмовлено в реєстрації транспортного засобу, у зв`язку із тим, що ним не було надано документи на підтвердження права власності, а саме оригінал договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/2/005209 від 06.04.2022 року та оригінал договору комісії № 8104/22/2/005209 від 05.04.2022 року.

Як вже зазначалося, свої оригінальні екземпляри вказаних вище документів було втрачено позивачем внаслідок агресії росії, ніяких контактів із колишньою власницею позивач не мав, а ФОП ОСОБА_3 не відповідав на звернення. За місцем роботи він відсутній - тобто його місце знаходження не відоме.

Оскільки 30.05.2022 року автомобіль вже був поставлений на тимчасовий облік, для чого ці документи надавалися відповідачу-1, позивачем було отримано у останнього копії зазначених договорів. Однак позивач не має оригіналів та не має можливості одержати у відповідних органах дублікати правовстановлюючих документів.

Таким чином, на даний час позивач не має ніякої можливості вирішити цю ситуацію у позасудовому порядку.

Представник позивача наголошує, що у даному випадку позивач правомірно, на підставі законного правочину набув право власності на автомобіль, однак, оригінали документів було втрачено за обставин, які від позивача ніяким чином не залежали.

Отримані від відповідача копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/2/005209 від 06.04.2022 року та договору комісії № 8104/22/2/005209 від 05.04.2022 року хоча і не є оригіналами, однак дозволяють отримати вичерпану інформацію про обставини продажу автомобіля і переходу права власності на нього.

Відзначає, що правомірність цих документів ніхто не оспорює як і немає спору щодо самого права власності.

Разом з тим, існує факт не визнання відповідачами права власності позивача.

В свою чергу, ОСОБА_2 вказана відповідачем-2, оскільки вона є останнім власником транспортного засобу, а з огляду на позицію відповідача-1 і продовжує лишатися власником, не зважаючи на попередній перехід права власності за умовами договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/2/005209 від 06.04.2022 року. Хоча відповідач-2 ОСОБА_2 не має відношення до реєстрації права власності, на сьогодні вона також фактично не визнає право власності відповідача.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати за ним право власності на автомобіль RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2024 року в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі адвоката Кущ Є.Є. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ним право власності на автомобіль RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.04.2022 року між ФОП ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір комісії № 8104/22/1/005209 від 05.04.2022 року.

06.04.2022 року, ФОП ОСОБА_3 , який діяв на підставі договору комісії № 8104/22/1/005209 від 05.04.2022 року та між ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 та підписаний Акт огляду реалізованого транспортного засобу.

У відповідності до 8 абз. Пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), яким встановлено, що транспортні засоби, які придбані на території України або ввезені на територію України на законних підставах у період дії правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, підлягають обов`язковому тимчасовому державному обліку за заявою власника шляхом внесення відповідної інформації до Єдиного державного реєстру транспортних засобів та відповідного журналу, було здійснено перереєстрацію транспортного засобу RENAULT KANGOO, на нового власника - на позивача за договором купівлі-продажу суб`єкта господарювання з постановкою на тимчасовий облік та видачею тимчасового талону на період воєнного стану, та н.з. НОМЕР_1 .

В подальшому позивач звернувся у 2023 році до Територіального сервісного центру МВС № 2341, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області Головного сервісного центру МВС з метою проведення державної реєстрації належного йому автомобіля, оскільки транспортний засіб був зареєстрований на підставі талону про тимчасову реєстрацію.

Разом з цим, листом № 31/8-2341-І-27/оп від 18.05.2023 року позивачу було відмовлено в реєстрації вищезазначеного транспортного засобу, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не надано документи на підтвердження права власності, передбачених п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року (із змінами та доповненнями, далі по тексту - Порядок № 1388), а саме: оригінал договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/2/005209 від 06.04.2022 року та договору комісії № 8104/22/2/005209 від 05.04.2022 року.

Як зазначив позивач, оригінальні екземпляри вказаних вище документів було втрачено внаслідок потрапляння російської ракети у його помешкання, що не оспорюється та висвітлювалося в засобах масової інформації, позаяк не лише були знищені особисті речі позивача в тому числі і документи а й загинула його сім`я.

Відсутність оригіналів документів унеможливлює одержання у відповідних органах дублікати правовстановлюючих документів, у зв`язку чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом до Головного сервісного центру МВС в особі Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання права власності на автомобіль.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з таких правових позицій.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначив суд першої інстанції, виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Отже, на думку суду першої інстанції, на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності.

Як зазначив суд першої інстанції, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Єдина на території Україна процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388).

Судом першої інстанції встановлено, що відповіддю ТСЦ МВС № 2341 від 18.05.2023 року № 31/8-2341-І-27/оп, позивачу було відмолено в реєстрації, у зв`язку з тим, що позивачем не було надано документ на підтвердження права власності, а саме оригінал договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8104/22/2/005209 від 06.04.2022 року та договору комісії № 8104/22/2/005209 від 05.04.2022 року, які втрачено 14.01.2023 внаслідок ракетного удару по житловому будинку в м. Дніпрі, в однієї з квартир якого зазначені документи зберігались. Також в тексті позову, позивачем зазначається, що нібито Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) не визнає право власності на спірний транспортний засіб позивача. Позовна заява, яка розглядається, не містить жодної обставини, які б свідчили, що права позивача порушуються, оспорюються, та/або не визнаються ГСЦ МВС, регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) та/або у тому числі його структурними підрозділами.

Законом України «Про дорожній рух» та Порядком № 1388 визначено комплекс заходів, що передують реєстрації/перереєстрації транспортних засобів, сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію), відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, в тому числі за умови в даному випадку визнання судом права власності на спірний транспортний засіб.

Таким чином, ТСЦ МВС № 2341 правомірно відмовив позивачу у державній реєстрації автомобіля марки RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , оскільки позивачем не було надано документів, які є підставою для здійснення реєстрації, перелік яких встановлений Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (у редакції, що діяла на час звернення позивача).

З огляду на зазначені положення закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не додано до позову та під час розгляду справи доказів порушення відповідачами його прав та законних інтересів.

З висновку суду першої інстанції вбачається, що, обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач, звернувшись до суду у даній справі з позовними вимогами до відповідачів про визнання за ним права власності на транспортний засіб, не врахував положення ст. 392 ЦК України, оскільки відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на майно та видачі свідоцтва, у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права, не є оспорюванням права власності на майно. Зокрема, сервісний центр не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував наступне.

Зазначаючи про те, що позивач не позбавлений права на доступ до правосуддя, лише є необхідність у вірному способі звернення позивача до суду, суд першої інстанції не зазначив, хто з відповідачів, на думку суду, має бути притягнений до участі у справі.

Також в порядку ст. 12 ч. 5 п.3 ЦПК суд не роз`яснив позивачеві його право на залучення до участі в справі співвідповідача або належного відповідача з дотриманням положень ст. 51 ЦПК.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що держава в особі РСЦ МВС не порушила право позивача володіти майном та не позбавляла його власності, але не врахував, що саме держава в особі зазначеного органу не визнає право власності позивача з урахуванням втрати належних оригіналів документів, а відтак є всі підставі для застосування положень ст. 392 ЦК України.

Залучена до участі в справі ОСОБА_2 , яка є попереднім власником, не надала заперечень проти позову, що свідчить про відсутність у неї претензій до спірного майна.

Зазначаючи про помилковість обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції разом з тим не вказав вірний на його думку спосіб захисту та не роз`яснив його позивачеві.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про усунення позивачеві перешкод у здійсненні та оформленні права власноті, суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як зазначив представник регіонального сервісного центру МВС при апеляційному розгляді, спірний автомобіль зареєстрований на теперішній час з позивачем тимчасово, а належному оформленню перешкоджає лише відсутність оригіналів документів.

Ці документи надавались для видачі тимчасового посвідчення, без них видача такого посвідчення б не відбулася, але наступна втрата документів унеможливила подальше оформлення.

Судова колегія враховує, що договір купівлі продажу укладався на території, яка є тимчасово окупованою, а відтак неможливо оформити дублікати втрачених документів.

Втрата документів через руйнування ракетним ударом житла позивача не оспорюється жодною із сторін.

Відтак позивач опинився в ситуації, за якої він не в змозі в будь-якому разі надати оригінали документів для здійснення реєстрації транспортного засобу у позасудовому порядку.

Наявність копій договорів купівлі-продажу, комісії, тимчасового реєстраційного талону, акту огляду транспортного засобу тощо, надають всі підстави вважати, що оригінали таких документів були в наявності, не оспорювалися та стали підставою для видання тимчасового реєстраційного талону.

За таких обставин судова колегія не вбачає перешкод для застосування положень ст. 392 ЦК та визнання за позивачем права власності та автомобіль.

Позивач зазначає, що судові витрати залишає за собою та не заявляє жодних вимог про їх стягнення з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Кущ Євгена Євгеновича задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_5 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на автомобіль RENAULT KANGOO д.н.з. НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 липня 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков