МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2024 р. Справа №370/2886/19

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Косенко А.В.,

із секретарем Некращук Я.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду у смт Макарів Київської області справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3 ), 25.09.2019 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на частину земельних ділянок.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 16.12.1992р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_7 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_9 та ОСОБА_7 прийняли в дар в рівних долях житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який на час укладення договору дарування був розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом власником належної ОСОБА_9 частини зазначеного домоволодіння стала ОСОБА_5 : право власності на частину зазначеного майна вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.10.2007р. Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №3-3716, право власності на іншу частину ОСОБА_5 набула на підставі договору дарування, посвідченого 06.09.2014р. приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Дурицьким А. П., за реєстровим №2729.

Рішенням виконавчого комітету Колонщинської сільської ради від 12.01.2012р.№8 номер зазначеного будинку було змінено з 14 на 28.

Рішенням виконавчого комітету Колонщинської сільської ради від 19.06.2018р. №44 у зв`язку з перейменуванням вулиці Воровського та проведенням інвентаризації земельних ділянок та житлового фонду по Колонщинської сільській раді, назву вулиці та номер житлового будинку, який належав ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було змінено з АДРЕСА_2 .

Згодом право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , набув позивач по справі ОСОБА_3 - на підставі договору дарування житлового будинку від 11.04.2019р., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №369, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 2 договору дарування житлового будинку від 11.04.2019р., вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:028:0009, площею 0,1670 га.

Станом на дату укладення договору дарування житлового будинку від 11.04.2019 р., власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009 була відповідачка по справі, ОСОБА_7 .

Право власності відповідачки на вказану земельну ділянку посвідчувалось державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №041738, який видано 18.05.1997р. та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1096.

В подальшому відповідачка розділила земельну ділянку з кадастровим номером :01:028:0009 на дві окремі земельні ділянки: земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:028:0035 та земельну ділянку площею 0,067 га з кадастровим номером :01:028:0036.

Посилаючись на норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України позивач звернувся з позовом у даній справі та просив визнати за ним право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0035 та частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0036.

Ухвалою суду від 28.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 15.01.2020 року.

30.01.2020 до суду надійшов відзив ОСОБА_7 на позовну заяву, в якому вона не визнала позов у повному обсязі.

У відзиві відповідачка вказала на те, що є рідною дочкою ОСОБА_10 . На підставі договору дарування від 16.12.1992 ОСОБА_10 подарувала їй (відповідачці) та її сестрі, ОСОБА_9 , в рівних долях житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ), який розташований на земельній ділянці розміром 0,25 га, виділеній сільською радою.

Також відповідачка посилалась на те, що за даними погосподарського обліку площа земельної ділянки по господарству ОСОБА_10 становить 0,57 га.

Зазначала, що після набуття у власність житлового будинку спору між його співвласниками щодо користування житловим будинком та земельною ділянкою не виникало. Поділ житлового будинку в натурі між попередніми співвласниками не проводився.

05.04.1996 року рішенням ІV сесії ХХХІІ скликання Колонщинської сільської ради народних депутатів відповідачці передано у приватну власність 0,250 га земельної ділянки в АДРЕСА_1 , а саме, 0,167 га для садівництва, обслуговування житлового будинку, та 0,0083 га для ведення особистого підсобного господарства, що посвідчується державним актом ІІ-КВ №041738, виданим 18.05.1998, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1096.

Також відповідачка посилалась на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 попереднього співвласника житлового будинку ОСОБА_9 спадщину в порядку спадкування за законом прийняли її дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які в порядку приватизації оформили право власності на решту земельної ділянки, що значились за господарством ОСОБА_10 .

Зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 земельні ділянки площею 0,125 га кожна з кадастровими номерами :01:029:0002 та :01:029:0001 відповідно.

Також у відзиві відповідачка посилалась на те, що висновки позивача, викладені у позовній заяві, є помилковими та такими, що зроблені на порушення норм цивільного та земельного законодавства.

Позивач не враховує тієї обставини, що реальний розподіл житлового будинку в натурі між попередніми співвласниками не проводився, як і не вирішувалось питання щодо права власності (користування) земельною ділянкою, площею 0,250 га, що приватизована відповідачем у справі.

А тому посилаючись на норми ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 120, 140 ЗК України, ст. ст. 321, 377 ЦК України просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 19.02.2020 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 27.07.2020 року у даній справі призначено комплексну судову земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено.

20.07.2021 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведеної комплексною судової земельно-технічної експертизи.

20.08.2021 року провадження у справі поновлено.

12.01.2022 відповідачка ОСОБА_7 померла, у зв`язку з чим ухвалою суду від 19.01.2022 провадження у справі було зупинено.

Ухвалою суду від 17.01.2023 за клопотання представника позивача, адвоката Ганенка Р.А., провадження у справі відновлено та призначено підготовче судове засідання на 25.01.2023, яке в подальшому неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 02.05.2023 витребувано від Ірпінської державної нотаріальної контори (08205, Київська обл., Бучанський р-н, м.Ірпінь, вул. Центральна, 55) належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи №306/2022, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 07.11.2023 року ОСОБА_4 залучено до участі у справі в порядку процесуального правонаступництва замість померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачки ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 20.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 10.07.2024.

В судовому засіданні адвокат Ганенко Р.А., який діяв в інтересах ОСОБА_3 , позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив.

Представника відповідача ОСОБА_4 , адвокат Свириденко В.М., проти задоволення позову заперечила.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників та третіх осіб, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, зазначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16.12.1992, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 набули у власність в рівних долях (по частині кожна) житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том І, а.с. 9).

На час розгляду справи зазначений житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_5 (том І, а.с. 12, 13, 150).

05.04.1996 року рішенням ІV сесії ХХХІІ скликання Колонщинської сільської ради народних депутатів відповідачці ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку загальною плошею 0,250 га в АДРЕСА_1 , в тому числі, 0,167 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та 0,0083 га для ведення особистого підсобного господарства, що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю ІІ-КВ №041738, виданим 18.05.1998, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1096 (том І, а.с. 25, 89, 90).

Сторонами не заперечувалось, що зазначений вище житловий будинок, який станом на 1996 років на праві спільної часткової власності належав відповідачці ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , розташований на земельні ділянці площею 0,167 га.

Зі змісту витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.06.2014 №НВ-014 вбачається, що 12.04.2013 зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:028:0009 (том І, а.с. 151-153).

ІНФОРМАЦІЯ_1 частику житлового будинку ОСОБА_9 померла, після чого належну частику житлового будинку в АДРЕСА_5 (раніше АДРЕСА_1 ) успадкували її дочки (треті особи по справі) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На підставі договору дарування від 06.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дурицьким А.П. та зареєстрованим за №2729, ОСОБА_6 належну їй частку зазначеного житлового будинку подарувала ОСОБА_5 , яким таким чином стала власником загалом частини будинку.

На підставі договору дарування житлового будинку від 11.04.2019р., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №369, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , позивач набув право власності на частину зазначеного житлового будинку (том І, а.с. 14, 145).

Відповідно до п. 2 договору дарування житлового будинку від 11.04.2019р., вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:028:0009, площею 0,1670 га.

Зі змісту відзиву на позовну заяву, пояснень представника відповідачки та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачка ОСОБА_7 здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009, площею 0,1670 га, в результаті якого сформовано земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:028:0035 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 227) та земельну ділянку площею 0,067 га з кадастровим номером :01:028:0036 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 227).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-1201-1-1189.20 від 21.05.2021 за результатами проведеної комплексної судової земельно-технічної експертизи у даній справі, встановлено, що:

- розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:028:0035 та :01:028:0036, які належать ОСОБА_7 , за координатами поворотних точок їхніх меж, які містяться в Державному земельному кадастрі, співпадає із фактичним розташуванням земельної ділянки по АДРЕСА_6 ;

-також співпадає із фактичним розташуванням земельної ділянки по АДРЕСА_6 і розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009 за координатами поворотних точок їхніх меж в Державному земельному кадастрі, яка в свою чергу була поділена на дві зазначені вище земельні ділянку, що належать ОСОБА_7 ;

-домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами) по АДРЕСА_6 , яке належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_7 , розташоване як в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009, так і в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :01:028:0035 та :01:028:0036.

Таким чином висновком експерта №СЕ-1201-1-1189.20 від 21.05.2021 доведено факт розташування домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами) по АДРЕСА_6 , в межах як земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КВ №041738, виданим 18.05.1998, яка в подальшому розділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :01:028:0035 та :01:028:0036.

При цьому суд критично оцінює висновок експерта ОСОБА_11 від 27.10.2021 №17/21, складеного за результатами проведення земельно-технічної експертизи, проведеного на підставі ст. 102, 106 ЦПК України за зверненням відповідачки ОСОБА_7 .

Зі змісту висновок експерта ОСОБА_11 від 27.10.2021 №17/21 вбачається, що експертизу проведено без дослідження усіх наявних в матеріалах справи доказів та на підставі документів, наданих відповідачкою. При цьому зміст документів відрізняється від тих, які наявні в матеріалах судової справи №370/2886/19.

Зокрема, на арк. 5 та 6 висновку експерта від 27.10.2021 №17/21 міститься посилання на схему розташування будівель та споруд домоволодіння по АДРЕСА_5 , згідно технічного паспорту, складеного КП Київської обласної ради «Макарівське БТІ» 26.07.2019.

Водночас в матеріалах судової справи наявна копія технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 09.04.2019 р. (том І, а.с. 16-19), який у своєму складі також містить схему розташування будівель та споруд, яка за своїм змістом суттєво відрізняється (в частині зовнішніх розмірів та конфігурації земельної ділянки) від тієї, яка наявна в технічному паспорті від 26.07.2019.

При цьому конфігурація та розміри меж земельної ділянки на схемі розташування будівель та споруд домоволодіння у технічному паспорті від 26.07.2019, який наданий експерту на дослідження відповідачкою, повністю відтворює конфігурацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0036, яка відображена у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.10.2020 №НВ-020.

Зі змісту висновку експерта від 27.10.2021 №17/21 також вбачається, що встановлення фактичного розташування домоволодіння здійснювалось виключно на підставі документів та показів, наданих відповідачкою, без залучення до цього процесу позивача, який також є співвласником зазначеного майна.

Експертом також не досліджувалися площа, конфігурація та фактичне розташування земельної ділянки :01:028:0009, за рахунок поділу якої сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами :01:028:0035 та :01:028:0036, як і не досліджувалося розташування відносно меж цих ділянок паркану, який, як вбачається зі змісту технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 09.04.2019р. входив до складу домоволодіння по АДРЕСА_5 .

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України від 11.04.2016 №56, домоволодіння - житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці.

Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту п. 1 договору дарування житлового будинку від 11.04.2019 вбачається, що позивач набув право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд під АДРЕСА_5 .

А тому позивач був співвласником не лише житлового будинку, але також і паркану та багаторічних насаджень, які, як вбачається зі змісту висновку експерта №СЕ-1201-1-1189.20 від 21.05.2021, розташовані як в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009, так і в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :01:028:0035 та :01:028:0036.

А тому висновок експерта від 27.10.2021 №17/21 не відповідає вимогам щодо достатності доказів, який закріплено ст. 80 ЦПК України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Комплексний аналіз вказаних правових норм дозволяє виснувати про те, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності (п. 49-52 постанови ВС від 17.07.2024 у справі №278/3388/20).

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу та безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункти а, б частини першої статті 81 ЗК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 ЗК України).

Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку чи право користування у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником або користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу «збудоване на поверхні слідує за землею». Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить відображення у приписах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 11.04.2019р., коли позивач набув право власності на частину домоволодіння по АДРЕСА_5 ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що станом на 11.04.2019р. попередній власник частини домоволодіння ОСОБА_5 не була власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009, а тому в цьому випадку не можуть бути застосовані норми ст. 120 ЗК України, з огляду на наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Як було встановлено судом, 05.04.1996 року рішенням ІV сесії ХХХІІ скликання Колонщинської сільської ради народних депутатів відповідачці ОСОБА_7 передано у приватну власність 0,250 га земельної ділянки в АДРЕСА_1 , а саме, 0,167 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, та 0,0083 га для ведення особистого підсобного господарства. Після чого відповідачка отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №041738, виданий 18.05.1998 за №1096.

На момент звернення до Колонщинської сільської ради із заявою про передачу земельної ділянки у власність, як і на момент отримання державного акту на право приватної власності на землю на спірну земельну ділянку, відповідачка достеменно знала про наявність іншого співвласника на домоволодіння по АДРЕСА_7 ОСОБА_9 , яка була рідною сестрою відповідачки.

В подальшому, дізнавшись про відчуження 11.04.2019 частини зазначеного домоволодіння на користь позивача ОСОБА_3 , відповідачка здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0009 на дві земельні ділянки, без погодження таких дій з іншим співвласником.

А тому суд приходить до висновку, що така поведінка відповідачки була недобросовісною. Адже надання у власність всієї земельної ділянки лише одному із співвласників житлового будинку, який розміщений на цій земельній ділянці, порушує права іншого співвласника цього будинку, зокрема на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування належного йому майна.

Суд відхиляє доводи представника відповідачки про те, що ОСОБА_5 не мала права укладати договір дарування належної їй частини домоволодіння на користь ОСОБА_3 до виділу своє частки спільного майна в натуру.

За змістом ст. ст. 358, 364, 367 ЦК України надання співвласнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, є правом, а не обов`язком співвласника.

За змістом ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності і таке право не ставиться в залежність від поділу чи виділу у натурі частки у спільній частковій власності.

Суд також критично оцінює посилання відповідача та його представника на факт набуття у власність третіми особами по справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :01:029:0002 та :01:029:0001 відповідно.

Як встановлено судом, зазначені земельні ділянки не межують із спірними земельними ділянками з кадастровими номерами :01:028:0009, :01:028:0035 та :01:028:0036.

Належне сторонам по справі домоволодіння по АДРЕСА_5 на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:029:0002 та :01:029:0001 не розташоване, а тому яким чином набуття у власність цих ділянок третіми особами порушує права відповідачки відповідачкою та її представником не доведено.

Таким чином, враховуючи, що в ході судового розгляду встановлено факт розташування домоволодіння по АДРЕСА_5 в межах земельних ділянок з кадастровими номерами :01:028:0009, :01:028:0035 та :01:028:0036, відповідачка не визнає право власності позивача на частину вказаних земельних ділянок, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 14 Конституції України, ст. 120 ЗК України, ст. 3, 15, 16, 377 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 89, 130, 133, 141, 263-266 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер обліеової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :01:028:0035 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 227) та частину земельної ділянки площею 0,067 га з кадастровим номером :01:028:0036 (реєстраційний номер обєкту нерухомого майна: 227).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1536,80 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Макарівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20.09.2024 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_3 : АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

ОСОБА_4 : АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_5 : АДРЕСА_8 ;

ОСОБА_6 : АДРЕСА_10 .

Суддя А.В. Косенко