П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 759/3481/23

Провадження: № 22-ц/824/14286/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддівМережко М. В., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з вказаним позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач), третя особа: ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , третя особа), мотивуючи його тим, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :75:147:0129, площею 0,0602 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту - земельна ділянка з кадастровим номером :75:147:0129). Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки 10, кадастровий номер :75:147:0128 (далі по тексту - земельна ділянка з кадастровим номером :75:147:0128), де нею побудовано паркан, який розмежовує фактичне землекористування вказаних земельних ділянок. Згідно висновку експерта Свистунова І.С. № 512/09-2022 від 22 вересня 2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, влаштований/побудований ОСОБА_2 паркан із металопрофілю в металевому каркасі, стійки якого забетоновані в бетонний цоколь, який обмежує у доступі ОСОБА_1 до частини земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, а саме ділянки площею 13,5 кв.м. Вказує, що факт порушення прав ОСОБА_1 також підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 для ведення садівництва, АДРЕСА_2 , складена ФОП ОСОБА_6 . Таким чином, на його переконання, власником суміжної земельної ділянки з кадастровим номер :75:147:0128, ОСОБА_2 , порушено межі сусідньої земельної ділянки з кадастровим :75:147:0129, яка належить йому, що призвело до самовільного захвату частини цієї земельної ділянки та побудови на цій частині ділянки ОСОБА_2 , свого паркану, що і змусило його звернутися до суду за захистом порушеного права.

На підставі викладеного, просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою, кадастровий номер :75:147:0129, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,шляхом знесення паркану, що встановлений між земельною ділянкою,кадастровий номер :75:147:0129,та земельною ділянкою, кадастровий номер :75:147:0128.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи встановлено, що спірний паркан побудований попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0128 ОСОБА_3 , а не відповідачем ОСОБА_2 , тому суд вважав, що до позивача та відповідача перейшло право користування земельними ділянками після набуття права власності на них на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів.

Суд першої інстанції також, вважав, що встановлення паркану відбувалося за наявності правовстановлюючого документа на землю, будь-яких претензій від суміжних землекористувачів до завершення встановлення паркану в законний спосіб матеріали справи не містять.

Рішення про знесення частини паркану, крім його невідповідності пропорційності втручання в право мирного володіння майном, є таким, що неможливе у виконанні, оскільки яким саме чином має відбуватися знесення частини паркану і як це впливатиме на можливість пошкодження конструктивних елементів споруди в цілому суду не обґрунтовувалось та не доводилось, клопотання про проведення відповідної експертизи не заявлялось. Тому суд позбавлений можливості перевірити чи технічно можливо демонтувати спірний паркан без пошкодження конструкції як такої, що може призвести до руйнування або непридатності до використання взагалі.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що задоволення заявлених позовних вимог порушуватиме принципи пропорційності та справедливої рівноваги (балансу) інтересів сторін та призведе до невиправданого втручання в право власності відповідача та покладення на ОСОБА_2 надмірного тягаря, що становить порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 , як власником суміжної земельної ділянки, порушено межі сусідньої земельної ділянки :75:147:0129, яка належить йому, що в свою чергу призвело до самовільного захвату частини належної йому, земельної ділянки та розміщення на ній спірного паркану. Установлюючи час побудови спірного паркану, узгодження меж між попередніми власниками суміжних земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов такого висновку, виключно, на підставі пояснень третьої особи.

Вказує, що матеріали справи не містять акту прийомки-передачі межових знаків, який би свідчив про відсутність претензій до меж земельних ділянок, які належали ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а тому вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що межі суміжних земельних ділянок були узгодженні між попередніми власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т. О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т. О., судді Верланов С. М., Нежура В. А.

Згідно протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 09 липня 2024 року суддю Верланова С. М. замінено на суддю Мережко М. В .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у встановлений апеляційним судом строк не подано.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні адвокат Пащенко О. О. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мєстєчкіна О. І. заперечували проти апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С. О., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останній придбав земельну ділянку з кадастровим номером :75:147:0129, площею 0,0602 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-12, том 1).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 з 07 серпня 2014 року є власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 (а.с. 13-14, том 1).

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 квітня 2019 року придбала у ОСОБА_10 земельну ділянку, кадастровий номер :75:147:0128, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 82, 87, том 1).

Вказані земельні ділянки, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є суміжними.

Згідно висновку експерта Свістунова І.С. № 512/09-2022 від 22 вересня 2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що "...В межах земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 площею 0,0602 та за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 , влаштований/побудований ОСОБА_2 паркан із металопрофілю в металевому каркасі, стійки якого забетоновані в бетонний цоколь, який обмежує у доступі ОСОБА_1 до частини земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, а саме ділянки площею 13,5 кв.м. , яка на рис. 7 позначена під №1, яка проходить по точкам 1-2-3-4-5-6-7-1, зі сторонами 4,5 м-5,33 м-12,12 м-8,11м-0,5 м -30,05-0,48 м...) (а.с. 15-36, том 1).

У пояснювальній записці до Технічної документації зазначено, що при перенесенні меж земельної ділянки :75:147:0129 в натуру (на місцевість) з`ясувалося, що межа із суміжною земельною ділянкою :75:147:0128, згідно даних Державного земельного кадастру належить гр. ОСОБА_2 не відповідає дійсному положенню згідно координат поворотних точок земельної ділянок, які внесені до Державного земельного кадастру, що відображено на схемі перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), яка входить до складу даної документації (а.с. 40-41, том 1).

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний третя особа - ОСОБА_10 , який надав суду покази про те, що він був попереднім власником земельної ділянки, яка на даний час належить відповідачу у справі. Також зазначив, що ОСОБА_2 , придбала земельну ділянку уже з парканом, який був ним збудований в 2011-2012 роках, за його рахунок. Межі земельних ділянок сторін були узгоджені між ним та попереднім власником земельної ділянки позивача - ОСОБА_7 . У технічному паспорті за 2014 рік є і будинок і паркан. Позивач придбав ділянку у 2014 році, огорожа вже була. На знімках аерозйомки за 2015 рік є паркан. Будинок будував він, третя особа, ОСОБА_7 нічого не будував та не заперечував щодо побудови паркану.

Позиція суду апеляційної інстанції

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно достатті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі по тексту - ЦК УКраїни) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням; при здійсненні права власності власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 78 Земельного Кодексу України (далі по тексту - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цивільного призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив)

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з абз. 15 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду(ст. 212 ЗК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В постанові Верховного Суду у справі № 369/1843/18 від 08 лютого 2023 року зазначено, що інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Згідно з постановою Верховного Суду у справі 264/7200/18 від 18 січня 2021року з аналізу положень статей116,123,124, частини другої статті134, статті 212 ЗК України, статті 1 Закону України «Про державний контроль завикористанням та охороною земель» можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

В Постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року (справа № 599/340/16-ц) зазначено, що підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку(невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Умовами для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у даних правовідносинах мав встановити наявність у позивача правовстановлюючих документів на земельну ділянку та яке право порушено, а також та правомірність такого порушення.

Згідно п. 5.5. Технічних вказівок щодо визначення меж земельних ділянок спільної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах, затверджених 18 травня 1998 року першим заступником Голови Держкомзему України Третяк А. М., удосконалення зовнішніх меж земельних ділянок здійснюється за згодою їх власників та інших осіб, майнові інтереси яких пов`язані з цими ділянками (орендарів, заставоутримувачів тощо). Якщо при удосконаленні меж зміна площі кожної з земельних ділянок не перевищує 6 %, то вважається, що земельна власність залишилася незмінною і права власників не анулюються. Якщо зміна площі земельних ділянок перевищує 6 %, то цей факт розглядається як скасування старої та утворення нової земельної ділянки, про що готується новий розпорядчий документ на право власності (користування) землею.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вважав, що збудований відповідачем паркан порушує його право власності, оскільки цей паркан розташований на земельній ділянці, що перебуває у його власності.

Як вже встановлено судом, позивачем придбано у ОСОБА_7 земельну ділянку з кадастровим номером :75:147:0129 на підставі договору купівлі -продажу від 07 серпня 2014 року. В свою чергу ОСОБА_2 придбала земельну ділянку з кадастровим номером :75:147:0128 у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2019 року. Тобто, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшло право користування на відповідні земельні ділянки на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів.

Згідно акту установлення та узгодження меж зовнішньої земельної ділянки в натурі від 22 вересня 1998 року погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_3 , члена СТ «Радист», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 -й кілометр. Суміжним землекористувачем ОСОБА_7 ніяких претензій при встановленні не заявлено (а.с. 94, том 1).

Статтею 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п.2.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року №376, (яка діяла на час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 (попередньому власнику), земельної ділянки кадастровий номер :75:147:0128 2011 рік) (а.с. 92, 93, том 1) - Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Відповідно до вимог п.2.4 Інструкції, підготовчі роботи включають збір та аналіз виконавцем наявних документації із землеустрою, матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, правових підстав надання земельної ділянки у власність (користування), відомостей про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки, переліку обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути, списків координат пунктів державної геодезичної мережі. Відповідно до п.3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів), суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

За встановлених обставин, суд першої інстанції правильно виходив із того, що попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0128, ОСОБА_3 , погоджено межові знаки земельної ділянки землекористувачем суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги про відсутність акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, погодженого між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , судом не приймаються до уваги, оскільки межі суміжних земельних ділянок ними узгоджені у акті установлення та узгодження меж зовнішньої земельної ділянки в натурі від 22 вересня 1998 року. При цьому, колегією суддів зазначається, що позивачем не надано жодного доказу, який би спростовував узгодженість між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 меж суміжних земельних ділянок.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, та в подальшому в апеляційній скарзі позивач стверджував, що саме ОСОБА_2 здійснено будівництво спірного паркану, однак у суді апеляційної інстанції адвокат Пащенко О. О. в інтересах ОСОБА_1 вказав, що позивачу не відомо ким здійснювалось будівництво спірного паркану.

У суді першої інстанції ОСОБА_10 , який був допитаний в якості свідка, засвідчив, що будівництво спірного паркану здійснювалось ним у 2011-2012 роках за погодженням із попереднім власником суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 .

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду в справі № 466/2132/21 від 10 квітня 2024 року.

За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 рокуу справі № 204/1053/20 (провадження № 61-21119св21), від 22 червня 2023 року у справі № 592/16491/18 (провадження № 61-9539св22), від 04 січня 2024 року у справі № 680/1009/16-ц (провадження № 61-3906св23).

Встановивши, що спірний паркан побудований ОСОБА_10 до 2014 року, а попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 ОСОБА_7 узгоджено з ОСОБА_10 суміжні межі земельних ділянок та він не заперечував проти зведення спірного паркану, доводи протилежного матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 79, 80 ЦПК України).

Частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Надаючи оцінку наданому позивачем висновку експерта Свістунова І. С. № 512/09-2022 від 22 вересня 2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та технічної документацію земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, суд зауважує про те, що паркан було збудовано до 2014 року, а тому висновок не може прийматись до уваги, оскільки його вчинено без первинної документації землеустрою та акту установлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22 вересня 1998 року.

Крім того, надана технічна документація земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 також не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки ця документація не відповідає Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року №376, зокрема, здійснення виконавцем межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було вчинено за відсутності власника суміжної земельної ділянки або уповноваженою ним (ними) особою, оскільки відсутні відповідні узгодження з ОСОБА_2 меж земельних ділянок.

Суд виходячи із наданих в справі доказів, зокрема, технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), наданих відповідачем, та за відсутності належного підтвердження порушеного права позивача відповідачем, зокрема, що огорожа, що межує з його земельною ділянкою порушує його право на мирне володіння майном закріплене, у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, правомірноне вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтованого вказано, що безпідставне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 може призвести до порушення майнових прав відповідача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 , то перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура