Справа № 703/4811/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Холодняк В.М.,

представника відповідача адвоката Ігнатенка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 із позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року по 23 червня 2023 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на житловий будинок з прибудовою під літерою «А-1,а», загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. та надвірними спорудами: сарай під літерою «Б», літня кухня під літерою «б», сарай під літерою «61», вбиральня під літерою «Д», гараж під літерою «Е»; стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на мою користь понесені витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позову вказує, що в червні 2013 року в м. Сміла познайомився з ОСОБА_2 , яка на його пропозицію погодилася проживати разом з ним та в червні цього ж року найняли собі житло по АДРЕСА_2 , та розпочали проживати однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, проявляючи турботу один за одним, вести спільний побут, мати спільний бюджет. Після цього переїхали проживати до іншого помешкання, яке також винаймали, АДРЕСА_3 , продовжуючи проживати однією сім`єю, як чоловік і жінка, піклуючись один про одного.За спільною згодою було вирішено придбати власне житло та у вересні 2018 року знайшли будинок, який продавався по АДРЕСА_1 .На їхнє спільне прохання, власник зазначеного будинку дозволив їм проживати в ньому, неоформлюючи договір купівлі-продажу до того часу, поки він наведе лад в своїх документах та у жовтні 2018 року переїхали проживати до зазначеного будинку, який мали намір купити, продовжуючи проживати однією сім`єю, як чоловік і жінка. 04 липня 2019 року був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , шляхом оформлення договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., який був оформлений на ОСОБА_2 . 15 липня 2019 року місце проживання позивача було зареєстроване в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що проживаючи у зазначеному будинку за спільні кошти вони добудували до будинку коридор, зробили ремонт ванної кімнати, обклавши її керамічною плиткою, на подвір`ї виложили доріжки з плитки, замінили старий паркан на новий.В грудні 2022 року на пропозицію ОСОБА_2 , він був знятий з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 , оскільки ним було вчинено дорожньо-транспортну пригоду та щоб з нього неможливо було стягувати шкоду у вигляді накладення арешту на житловий будинок, в якому він був зареєстрований та продовжив проживати разом із ОСОБА_2 , як чоловік та жінка однією сім`єю. Позивач зазначає, що в зазначеному будинку по АДРЕСА_1 , він був зареєстрований з 15 липня 2019 року по 17 грудня 2022 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади.

Також позивач вказує, що проживаючи разом з ОСОБА_2 вони придбавали майно для спільного користування, спільно харчувалися, спільно приймали участь у витратах на утримання житлового будинку та його ремонт, зокрема: радіатори опалення, ванна, бойлер для підігріву води, унітаз, пральна машина, меблі кухонні, шафа-купе, телевізор плазмовий, автомобіль ВАЗ-2107 (д.н.з. НОМЕР_1 ), бетонозмішувач, мікрохвильова піч, плита газова.

ь

До спільного бюджету додавалася пенсія позивача, яку він отримував по- інвалідності. Крім того вказує, що він працював продавцем (реалізатором) майна на ринку в приватного підприємця та отримував заробітну плату.

В червні 20023 року між позивачемта ОСОБА_2 виник сімейний спір, оскільки останню дуже часто почали підвозити додому незнайомі чоловіки з боку ОСОБА_2 поступила пропозиція щоб вони розсталися, на що він був незгоден.За вказаних обставин, 23 червня 2023 року між ними виник спір, під час якого ОСОБА_2 викликала працівників поліції з метою того, щоб він залишив місце свого проживання.Після цього ОСОБА_2 до будинку по АДРЕСА_1 , не допускає.За таких обставин позивач вказує, що вимушено на даний час проживаю в іншомумісці.

Відтак позивач звернувся із вказаним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по вищевказаній цивільній справі, запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

14 листопада 2023 року представником відповідача адвокатом Ігнатенко В.М. було надано відзив на позов, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити, узагальнені доводи якого зводяться до наступного.

Так, представник відповідача вказує, що у період з червня 2013року по вересень 2021 року ведення спільного господарства з позивачем ОСОБА_3 вона не здійснювала, у спільних з позивачем витратах участі не приймала,спільного з позивачем бюджету не мала, майно для спільного користування непридбавали, участі у витратах на утримання житла та його ремонт спільно зпозивачем не приймала.

Зазначає, що в червні 2013 року відповідач ОСОБА_2 познайомилися з позивачем ОСОБА_1 , який, як і вона, на той час не мали власного житла, внаслідок чого були вимушені здійснювати його найм. Під час знайомства у них виникли дружні відносини, не більше того, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 запропонував відповідачу ОСОБА_2 , з метою економії коштів, спільно винаймати житло, при цьому сплачуючи за найм такого житла рівні частини.

Під час проживання у найманих житлових приміщеннях, у відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 були виключно дружні відносини, під час яких вони не мали близьких стосунків та не проживали однією сім`єю як чоловік та дружина.

У 2019 році відповідач ОСОБА_2 , повернувшись до м. Сміла після перебування на заробітках за кордоном, маючи певну суму заощаджень та зароблених під час заробітків коштів та не маючи власного житла, а також маючи намір його придбати, домовилася зі своєю знайомою ОСОБА_4 про позику коштів.

Після отримання згоди ОСОБА_4 та обумовлення з нею суми коштів, які вона могла б позичити відповідачу ОСОБА_2 , остання самостійно здійснювала пошук будинковолодіння, яке продавалося в межах м. Сміла Черкаського району Черкаської області, за ціною, яка б її задовольняла.

Таким виявилося будинковолодіння АДРЕСА_1 , власником якого була ОСОБА_5 .

У червні 2019 року відповідач ОСОБА_2 домовилася з ОСОБА_5 про придбання вищевказаного будинковолодіння за ціною, яка становила 235 000 гривень.

З метою придбання вказаного будинковолодіння та за попередньою домовленістю з ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 отримала 03 липня 2019 року від останньої у позику 8000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Офіційний курс національної валюти України до долару США, за даними Національного банку України станом на 03 липня 2019 року, становив: 100 долар США = 2604,4841..

Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 03 липня 2019 року було отримано у позику від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 208 359 гривень.

Враховуючи, що позичених у ОСОБА_4 коштів не вистачало на придбання вказаного будинковолодіння, відповідач ОСОБА_2 додала до вказаних коштів свої особисті кошти, які були нею раніше заощаджені та зароблені під час перебування за кордоном на заробітках.

З врахуванням вищевказаних обставин, 04 липня 2019 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №2801, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 за 235 000 гривень житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного договору, 04 липня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_2 на будинковолодіння АДРЕСА_4 .

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , після придбання вказаного будинковолодіння, мала намір періодично здійснювати виїзди за межі України для заробітку коштів, з метою повернення позики, яка була отримана у ОСОБА_4 , внаслідок чого у будинковолодінні ніхто б не проживав, та приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_1 не мав зареєстрованого місця проживання та здійснював найм житла для проживання, а також з метою облаштування вказаного будинковолодіння, відповідач ОСОБА_2 запропонувала позивачу ОСОБА_1 безкоштовно проживати у її будинковолодінні та здійснити у ньому свою реєстрацію, натомість він мав допомагати їй по господарству та облаштуванню житла.

На вищевказану пропозицію ОСОБА_1 погодився, у зв`язку з чим, після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та виконання його умов, 15 липня 2019 року відповідач ОСОБА_2 та за згодою останньої позивач ОСОБА_1 були зареєстровані за вищевказаною адресою.

Після набуття вказаного будинковолодіння відповідач ОСОБА_2 декілька разів здійснювала виїзд за межі території України для заробітку коштів, однак достатньої кількості коштів для повернення отриманої від ОСОБА_4 позички нею зароблено не було.

За вказаних обставин та приймаючи до уваги, що позика ОСОБА_4 була надана відповідачу ОСОБА_2 до 01 січня 2022 року, однак остання не змога у цей строк повернути кошти, відповідач ОСОБА_2 вирішила, з метою повернення позики, вирішила здійснити продаж вищевказаного будинковолодіння, про що у грудні 2022 року повідомила позивача ОСОБА_1 та попросила його знятися з реєстрації у даному будинковолодінні.

На вказану вказане прохання позивач ОСОБА_1 погодився та 17 грудня 2022 року був знятий з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.

При цьому, враховуючи наявність у відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на той час дружніх відносин, відповідач дозволила позивачу продовжити проживання у вказаному будинковолодіння до його продажу.

Однак, після повідомлення ОСОБА_1 про намір продати будинковолодіння та зняття його з реєстрації місця проживання у ньому, позивач почав все частіше вживати алкогольні напої, під час яких у відповідача ОСОБА_2 з позивачем виникали сварки з приводу вживання ним алкоголю, під час яких позивач висловлювався у бік відповідача нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого ОСОБА_2 декілька разів здійснювала виклик працівників поліції, які складалися відносно нього протоколи про адміністративне правопорушення.

З огляду на вживання позивачем ОСОБА_1 алкогольних напоїв та вчинення сварок відповідач ОСОБА_2 повідомила, що не бажає, щоб він проживав у її будинковолодінні, після чого позивач ОСОБА_1 змінив місце проживання.

Будь-яких сімейних відносин з позивачем ОСОБА_1 , з огляду на значну різницю у віці, відповідач ОСОБА_2 не мала, однак не заперечує факт їх перебування до червня 2023 року у дружніх відносинах та проживання протягом певних періодів часу в одних помешканнях, однак без ведення спільного господарства, без спільних витрат, без утворення спільного бюджету, без придбання майна для спільного користування, без спільної участі у витратах на утримання житла та його ремонту.

Також сторона відповідача вказує, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст.74 СК України вважати майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю, таким, що належать на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту його спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року по 23 червня 2023 року, та враховуючи, що спірне будинковолодіння придбано відповідачем ОСОБА_2 за особисті кошти, внаслідок чого є її особистою власністю, підстави для визнання спірного будинковолодіння спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а також визнання за позивачем права власності на його частину, відсутні.З врахуванням викладеного, сторона відповідача вважає, що позовні ОСОБА_6 є безпідставними, надуманими та такими, що не підтверджуютьжодним доданим до позовної заяви доказом, внаслідок чого задоволенню непідлягають у повному обсязі.

Правом подати відповідь на відзив сторона позивача не скористалась.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду черкаської області від 01 лютого 2024 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Холодняк В.М. позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача адвокат Ігнатенко В.М. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, та надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов.

Суд, врахувавши доводи сторін та їх представників, заслухавши покази свідків, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги первісного та зустрічного позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про поділ майна, набуте під час проживання без реєстрації шлюбу та перебування їх у фактичних шлюбних відносинах. Встановлення факту спільного проживання сторонам необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

Так, звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_1 вказував, що з червня 2013 року він почав спільно проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного.

У своєму позові позивач вказує, що з червня 2013 року вони з ОСОБА_2 проживали у м. Смілі за різними адресами винаймаючи житло, що не оспорюється стороною відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, а також в інтересах держави та суспільства.

Відповідно до ст.57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ЕСН-1986-8-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї єфакт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільнихвитрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утриманняжитла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальністьсімейних відносин.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки безреєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності міжсторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Вищевказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року усправі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, від 13вересня 2023 року у справі № 552/4291/22.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №552/4291/22 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази проспільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтвапро право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад проспільне проживання та ведення господарства тощо.

На підтвердження факту спільного проживання позивача та відповідача, ОСОБА_1 надано довідку квартального комітету № 9 Смілянської міської ради від 04 вересня 2023 року № 131875, згідно якої позивач разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_2 дійсно проживали без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 протягом 2013 та 2014 р., згідно акту, підписаного сусідами. При цьому самого акту з підписами сусідів до позовної заяви не додано.

Також, позивачем надано витяг з реєстру територіальної громади № 2023/00703556 від 04.09.2023, за даними вказано Витягу ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 в період з 15.07.2019 по 17.12.2022.

В судовому засіданні за клопотанням позивача було допитано свідків.

Зокрема свідок ОСОБА_7 пояснив, що він проживає по сусідству з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вказує, що ОСОБА_2 часто виїжджала за кордон на заробітки, а вдома проживав ОСОБА_8 . Він йому допомагав по господарству, ОСОБА_1 йому повідомляв, що робить вдома ремонти, купує меблі. На його думку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що є сином позивача та вказує, що його батько та ОСОБА_10 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. Проживали разом за різними адресами у м. Смілі, в подальшому батько йму говорив, що вони планують купити будинок. Він (свідок) допомагав з переїздами батькові та ОСОБА_10 , допомагав перевозити речі. У батька були гроші, він працював на ринку та від діда (батька позивача) отримав спадок у вигляді грошових коштів. Вказує, що будинок по АДРЕСА_1 вони купували разом. Також пояснив, що ОСОБА_10 постійно їздила на заробітки, але грошей не привозила, більше коштів вкладав батько.

Разом з тим, слід зауважити, що в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц зроблено висновок про те, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, позивачем надано копію постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2023 року та копію постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року за якими ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з яких вбачається, що позивач вчиняв насильство в сім`ї та порушив вимоги термінового заборонного припису відносно своєї співмешканки (колишньої співмешканки) ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд вважає, що дані постанови не свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вказані періоди проживали саме однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та зазначені постанови не є доказами проживання саме однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Крім того, не може бути доказом заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог і довідка про результати розгляду звернення громадян від 18 вересня 2023 року, яка додана до позовної заяви разом з листом відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, оскільки містить виключно пояснення позивача ОСОБА_1 , а метою звернення останнього до відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області з заявою виключно з метою інформування та фіксації даної події, оскільки у подальшому планував звернутися до суду шляхом подання цивільного позову відносно ОСОБА_2 , про що і зазначено у даній довідці.

Таким чином, вищевказана довідка про результати розгляду звернення громадян від 18 вересня 2023 року та лист відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області взагалі не містять обставин, які входять до предмету доказування за даним позовом, натомість містять виключно думку позивача ОСОБА_1 , яка знову ж таки жодним належним та допустимим доказом не підтверджена.

Будь-яких інших доказів, які підтверджують доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він спільно проживав з відповідачем ОСОБА_2 саме однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року по 15 липня 2019 року, суду не надано.

За вказаних обставин, суд вважає, що позовна вимога позивача ОСОБА_1 щодо встановлення факту його спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року по 23 червня 2023 року є недоведеною належними та допустимими доказами, внаслідок чого задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для визначення осіб як таких, котрі перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК суд повинен установити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Крім того, важливим елементом є необхідність доведення, що майно, яке є предметом поділу, дійсно було придбане в результаті спільної праці, тобто за рахунок спільних трудових зусиль. З метою з`ясування цих обставин суди встановлюють час придбання майна, щодо якого заявлено вимогу про поділ, джерела набуття, тобто кошти, за які таке майно придбане, а також мету, що дасть змогу визначити правовий статус майна як об`єкта спільної сумісної власності.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц зазначив, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст.74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь- якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22 лютого 2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6- 2641цс15:«норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно- правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Так, судом встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Як вказує сторона відповідача та не оспорюється стороною позивача, ОСОБА_2 з 2016 року по даний час офіційно була працевлаштована та отримувала заробітну плату, при цьому неодноразово здійснювала виїзди за кордон на заробітки, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованих доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 27 жовтня 2023 року, а також відмітками у закордонному паспорті відповідача. Вищевказані доходи відповідача ОСОБА_2 дозволяли їй здійснити певні заощадження коштів.

Також, стороною відповідача в матеріали справи надано розписку про отримання ОСОБА_2 у позику коштів в сумі 8 000 доларів США від ОСОБА_4 на придбання спірного будинковолодіння.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що єдиним джерелом доходу позивача ОСОБА_1 у період з січня 2015 року по даний час був та є пенсія по інвалідності, розмір якої є незначним.

При цьому, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що він працював продавцем (реалізатором) майна на ринку в приватного підприємця та отримував заробітну плату, а також те, що йому від його батька дістався спадок у певній сумі доларів США, жодним доказом не підтверджено.

В матеріали справи надано список речей придбаних при спільному проживанні, але такий список складений самим ОСОБА_1 та не доводить, що такі речі були куплені за спільні кошти позивача та відповідача під час спільного їх проживання. Також позивачем додано товарні чеки на придбання шафи-купе, кухонної тумбочки та їх доставку, однак дані чеки також не підтверджують спільне придбання спірного будинку під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, позивач вказуючи, що проживаючи у спірному будинковолодінні за спільні кошти добудували до будинку коридор, зробили ремонт ванної кімнати, обклавши її керамічною плиткою, на подвір`ї виложили доріжки з плитки, замінили старий паркан на новий, не додав до позовної заяви жодного доказу на підтвердження здійснення таких поліпшень у спірному будинковолодінні, та не надав доказів, що такі поліпшення були здійснені, у тому числі за його кошти.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено факту його спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року по 23 червня 2023 року, підстави для визнання спірного будинковолодіння спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а також визнання за позивачем права власності на його частину, відсутні.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору, такий слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 57, 62, 74 СК України, ст.ст. 328, 368, 1216, 1218, 1261, 1264, 1268 ЦК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд відмовити повністю.

Судовий збір в розмірі 4347 грн 20 коп. компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 вересня 2024 року.

Головуючий: Ю. В. Крива