СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9758/24

пр. № 2/759/3717/24

24 вересня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва, у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування коштами та інфляційних збитків, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 70 000, 00 грн як безпідставно отриманих коштів, 4 842,74 грн 3% річних та 23 350,31 грн інфляційних втрат, а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 10 000,00 грн як безпідставно отриманих коштів, 684,66 грн 3% річних та 3 319,00 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що у грудні 2021 року до неї звернулася ОСОБА_4 , яка повідомила про отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів у позику. На прохання ОСОБА_4 позивач 30.12.2021 року перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, які передала їй ОСОБА_4 . У подальшому на прохання ОСОБА_4 позивач перерахувала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. 15.01.2022 року, 10 000, 00 грн. 20.01.2022 року, 10 000,00 грн. 24.01.2022 року та 10 000,00 грн. 28.01.2022 року. У загальному розмірі позивач перерахувана на картковий разунок ОСОБА_2 70 000,00 грн на прохання ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу. Крім того, у січні 2022 року ОСОБА_4 повідомила позивача про те, що позикодавець просив її перерахувати частину боргу у розмірі 10 000,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_3 26.01.2022 року на прохання ОСОБА_4 позивач перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_3 10 000, 00 грн.

Позивач вказує, що у квітні 2024 року їй стало відомо про звернення відповідача -1 до суду із позовом до ОСОБА_4 із позовними вимогами щодо повернення грошових коштів, отриманих у позику без врахування перерарахованих ОСОБА_1 грошових коштів на прохання ОСОБА_4 на погашення боргу за договором позики. Позивач вважає таку поведінку відподвіача недобросовісною, а тому вважає відмову прийняти отримані кошти у якості погашення заборгованості третьої особи є визнанням неправомірності їх отримання відповідачами.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків.

На виконання вимог ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року ОСОБА_1 20.05.2024 направила клопотання про подання доказів.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечив проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність. Пояснив суду, що дійсно звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_4 щодо повернення боргу за договорами позики. Справа №759/3615/24, де за поданою ним заявою було зменшено суму боргу на 80 000,00 грн., отриманих від ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики. Також зауважив, що ОСОБА_1 подано позовну заяву до неналежних відповідачів, оскільки сплативши замість ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, у випадку наявності підстав ОСОБА_1 може звернутися із відповідними вимогами щодо повернення грошових коштів до ОСОБА_4 . Вважає, що сплачені позивачем грошові кошти на його картковий рахунок не можуть вважатися безпідставно сплаченими у розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки кошти сплачені ОСОБА_4 у рамках укладеного договору позики. Крім того звернув увагу, що позивачем систематично було перераховано грошові кошти на його рахунок за відсутності при цьому між ними жодних зобов`язальних правовідносин, якими б передбачалася необхідність сплати грошових коштів. З огляду на зазначене відповідач вважає відсутніми підстави для стягнення ного 3 % річних та інфляційних втрат.

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 вказала, що дійсно між нею та ОСОБА_2 відсутні будь - які зв`язки, зокрема договірні, перерахування грошових коштів на погашення боргу за договором позики від 04.03.2021 року нею здійснювалося на прохання позичальника ОСОБА_4 . Зараховувати ці платежі в якості виконання інших зобов`язань, які позичальником не визнаються та оспорюються в суді, ОСОБА_2 не має правових підстав. У разі, якщо відповідачі не визнають тих підстав для зарахування коштів, що на них вказує платник, вони мають ці кошти повернути як отримані безпідставно.

У письмових поясненнях третя особа ОСОБА_4 пояснила суду, що ОСОБА_1 не є стороною договору позики, стронами цього договору є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Також ОСОБА_3 немає жодних договірних відносин з позивачем у даній справі, а тому відповідачами було отримано грошові кошти від ОСОБА_1 безпідставно та використовувати їх на свій розсуд вони не мають права. Окрім того, ОСОБА_4 вказала, що даний спір виник внаслідок звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про стягнення з неї боргу за двома договорами позики від 03.03.2021 року та від 04.03.2021 року, не вказуючи у позові про отримані від ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 грошові кошти за довогором позики. ОСОБА_4 вказує на оспорення нею та її чоловіком у судовому порядку договору позики від 03.03.2021 року з різних підстав. Зазначила, що позивач ОСОБА_1 не отримувала і не могла отримувати від позикодавця інформацію щодо призначення платежів, позаяк між ними були відсутні службові та договірні зобов`язання. Така інформація надходила виключно від позичальниці, яка була зацікавлена виконувати зобов`язання за чинним договором, забезпеченим порукою та іпотекою чоловіка позичальниці.

У запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_2 вказав, що доводи позивача є такими, що не відповідають реальним обставинам справи, незаконними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню судом. У позові ОСОБА_1 вказує, що спірні кошти на рахунок відповідачів перераховувалися нею на прохання ОСОБА_4 на виконання її боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 та за відсутності будь - яких укладених між позивачем та відповідачами угод, які б передбачали необхідність перерахування даних кошті а тому такі кошти не є безпідставно отриманими у розумінні ст. 1212 ЦК України.

У додаткових письмових поясненнях позивач вказала, що просить урахувати при ухваленні рішення пояснення третьої особи, а також врахувати, що ОСОБА_2 було зменено позовні вимоги до ОСОБА_4 щодо стягнення боргу за договором позики від 04.03.2021 року, який оспорюється останньою. Предметом у даній справі є витребування безпідставно отриманих відповідачами грошових коштів, оскільки отримував цих коштів розпорядилися ними на власний розсуд всупереч винаним сторонами та погодженим зобов`язанням.

У додаткових письмових поясненнях третя особа заначила, що усі кошти, які були перераховані позивачем на карткові рахунки відповідача, сплачувалися на виконання зобов`язань за нотаріально посвідченим договором позикики від 04.03.2021 року. Таким чином існувала правова підставва визнана позичальником і така підстава відмінна від тієї, про яку стверджують відповідачі. Вважає, що дії позивача є похідними від зобов`язань позичальниці перед позикодавцем, а за відсутності таких зобов`язань отримання коштів позикодавцем від позивача є безпідставними.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися.

З підстав наведених вище, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ОСОБА_1 30.12.2021 року переахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС7483. Призначення платежу «переказ власних коштів».

Також ОСОБА_1 здійснила інші перекази власних коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 , а саме: у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС1201 від 15.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС4542 від 20.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС7485 від 24.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС5630 від 28.01.2022 року. Призначення платежу «переказ власних коштів».

Крім того, ОСОБА_1 здійснила переказ власних коштів на картковий рахунок ОСОБА_3 у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24АС2515 від 26.01.2022 року. Призначення платежу «переказ власних коштів».

Як заначає позивач, вказані перекази грошових коштів були здійснені нею на карткові рахунки відповідачів на прохання ОСОБА_4 , яка повідомила їй у грудні 2021 року про отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів. Вказані грошові кошти ОСОБА_4 передавала позивачу готівкою, у свою чергу ОСОБА_1 перерахувала вказані суми у рахунок виконання ОСОБА_4 грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 згідно договору позики.

Факт отримання вказаних грошових коштів не заперечується відповідачами, що зазначено у поданих ними до суду відзиві та інших письмових запереченнях проти позову. При цьому стороною відповідачів вказується на те, що такі грошові кошти були отримані у рахунок погашення ОСОБА_4 боргу за договором позики, укладеним 03.03.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Натомість ОСОБА_4 у поданих до суду письмових поясненнях вказує на те, що на її прохання ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів на карткові раунки відповідачів у рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним 04.03.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивачем та відповідачем заперечується факт наявності між ними договірних відносин.

З доказів долучених до матеріалів справи, вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існують договірні відносини, які виникли на підставі укладеног між ними договору позики.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що фактичних договірних відносин між позивачем та відповідачами не існує, проте вбачається наявність усної домовленостей між позивачем та третьою особою, результатом якої стало перерахування зазначених вище грошових коштів.

Крім того із матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини виникли у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 було подано до суду позовну заяву про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договарми позики, укладеними 03.03.2021 року та 04.03.2021 року. При цьому ОСОБА_2 у заяві про зменшення позовних вимог вказано, що грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., перераховані ОСОБА_1 на карткові рахунки відповідачів в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 зараховано на виконання обов`язань за договором позики від 03.03.2021 року, що оспорюється ОСОБА_4 , оскільки остання вказує, що такі грошові кошти були перераховані позичальнику в рахунок погашення боргу за договором позики від 04.03.2021 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказує на те, що поведінка позичальника є недобросовісною, ніяких правочинів позивач з відповідачами не укладала, грошей у позику не брала, відмова позичальника прийняти отримані кошти в якості погешння заборгованості від третьої особи є визнанням неправомірності їх отримання відповідачами.

Так, відповідно до п. 42 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача щодо використання платіжного інструменту, помилкових, неналежних, неакцептованих платіжних операцій, ініційованих з використанням такого платіжного інструменту, надавати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, встановлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень (скарг) громадян.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_1 перераховувала грошові кошти на рахунки відповідачів, знаючи, що між нею та відповідачами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

При цьому позивач перераховувала відповідачам кошти неодноразово, всього було перераховано 5 платежів на рахунок ОСОБА_2 та 1 платіж на рахунок ОСОБА_3 . У призначенні платежу позивачем зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачами, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Із матеріалів справи вбачається, що такі платежі було здійснено позивачем на рахунки відповідачів у грудні 2021 року та протягом січня 2022 року. При цьому із позовом про повернення перерахованих грошових коштів позивач звернулася до суду лише у травні 2024 року.

Підставою для звернення до суду стало подання ОСОБА_2 до суду позову до ОСОБА_4 про повернення боргу з адоговором позики без врахування грошових коштів, перерахованих відповідачу позивачем.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту безпідставного набуття грошових коштів відповідачами по справі та їх збереження без достатніх правових підстав, позивач не надала, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводів позивача про отримання коштів відповідачами як безпідставно набутих, згідно ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що кошти, які були перераховані нею на рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що набуті відповідачами без достатньої правової підставі, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, як набутих відповідачами безпідставно слід відмовити за недоведеністю.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому з огляду на норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування коштами та інфляційних збитків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко