Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді- Чулуп О.С.

за участю секретаря Ребрини Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача в якому просить визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову позивач вказує, що за згодою власника особового рахунку неприватизованої квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 він вселився до вказаної квартири з червня 2020 року та почав робити ремонт за свої кошти. Позивач вказує, що станом на день звернення до суду з позовом він користується квартирою на підставі згоди основного наймача здійснює утримання квартири та несе відповідні витрати на ремонт самостійно. За такого просить визнати за ним право на користування спірною квартирою.

Позивач надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав з підстав наведених у відзиві на позов. Представник відповідача вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності від 28.01.2022 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності громадянину ОСОБА_2 . Крім того позивачем не надано доказів на підставі чого в квартиру вселився ОСОБА_3 . Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 вселений до квартири АДРЕСА_2 самовільно та всупереч чинному законодавству.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений судом.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено витяг із рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 775 від 25 серпня 2021 року згідно якого вирішено змінити договір найму житлового приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї: 1.7 АДРЕСА_4 із 2 кімнат житловою площею 26,6 кв.м. у зв`язку зі смертю із ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

Судом досліджено витяг із рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 16 від 12.01.2022 року згідно якого вирішено змінити наймача квартири АДРЕСА_3 містечко із ОСОБА_4 на ОСОБА_2 .

Судом досліджено розпорядження управління комунального майна Миколаївської міської ради № 12-р від 28 січня 2022 року згідно якого передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 .

Судом досліджено свідоцтво про право власності № 12 від 28 січня 2022 року згідно якого квартира АДРЕСА_2 містечко належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В частині 1 ст.9 ЖК УРСР зазначено, що громади мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

За положеннями ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до вимог ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Згідно до вимог ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця.

Відповідно до ч.1,2 ст. 106 Житлового кодексу України повнолітній члени сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відсутність письмової згоди наймача та реєстрації за адресою спірної квартири не свідчить про те, що особа, яка вселилася, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що ця особа вселилася зі згоди осіб, які проживають у даному приміщенні як член їх сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Позивачем ж зокрема не надано доказів, правомірності вселення позивача до спірної квартири. Крім того позивач не надав доказів, що постійно проживав у спірній квартирі. Долучений до матеріалів справи акт про проживання від 28.01.2022 року суд до уваги не бере, оскільки це не є належним доказом, а згідно ст.69ЦПК України свідки мають з`явитися до суду та дати свої пояснення безпосередньо в суді. Клопотань про виклик свідків від позивача не надходило.

Жодних інших доказів на підтвердження проживання позивача в спірній квартирі, вселення до неї згідно з передбаченим чинним законодавством порядком і ведення господарства в ній позивачем не надано.

Крім того суд враховує, що спірна квартира на даний час є приватизованою, доказів того, що приватизація визнана недійсною суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,60,81,89,141,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя