КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року місто Київ.

Справа № 761/20957/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8499/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді (судді-доповідача) Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Київ від 18 січня 2024 року (ухвалено у складі судді Притули Н.Г., повний текст виготовлено 23.01.2024 року)

та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року (у складі судді Притули Н.Г., повний текст складено 26.02.2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

До суду 04.10.2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В позовних вимогах ОСОБА_1 просила:

1.Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

1.1.квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.;

1.2.автомобіль Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , 1598 куб.см., набутий 03.07.2014 року на імя ОСОБА_2 ,

1.3.автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см., набутий 15.07.2020 року на ім`я ОСОБА_2 ,

1.4.автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_4 , набутий 19.01.2021 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого ТСЦ 8043.

2.В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 :

2.1.право спільної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.;

2.2.право особистої приватної власності на цілий автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_4

2.3. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації ринкової вартості частини автомобіля Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , 1598 куб.см.

3.В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_2

3.1.право спільної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.;

3.2.право особистої приватної власності на цілий автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см., набутий 15.07.2020 року на ім`я ОСОБА_2 .

Вимоги обґрунтовані тим, що 13.06.2014 року між сторонами був зареєстрований шлюб.

Під час шлюбу сторони набули спірне майно та не досягли згоди щодо його поділу в добровільному порядку.

ОСОБА_1 зазначає, що з 15.12.2021 року вона разом з дитиною не має можливості проживати в спірній квартирі, так як ОСОБА_2 створив неможливі умови для сумісного проживання.

Також ОСОБА_1 зазначає, що автомобіль Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 без її згоди був відчужений ОСОБА_2 23.01.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №5642/2021/2401723. Ціна продажу їй не відома, частину грошових коштів за проданий автомобіль ОСОБА_2 не передавав, а тому відповідно має сплатити ОСОБА_1 вартість частини проданого автомобіля.

Автомобілі Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см. та Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см набуті відповідно до порядку користування ними. А тому вони мають бути розділені саме відповідно до встановленого між сторонами порядку користування.

25.11.2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Протокольною ухвалою суду від 23.01.2023 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду разом з первісним позовом.

У вимогах зустрічного позову ОСОБА_2 просить:

-визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 0,087% частки квартири АДРЕСА_1 за ринковою оцінкою у розмірі 4 931,00 грн.;

-визнати право особистої приватної власності на цілий автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_4 за ОСОБА_1 ;

-визнати право особистої приватної власності на цілий автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см, державний номер НОМЕР_6 за ОСОБА_2 .

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі були придбані два автомобілі Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см. та Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см., які є спільним майном подружжя та можуть бути поділені у відповідності до реєстрації автомобілів.

Щодо квартири ОСОБА_2 зазначає, що вона є його особистою приватною власністю, так як її вартість він сплатив особистими коштами до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

В той же час позивач зазначає, що частка ОСОБА_1 у квартирі становить 0,087% від загальної частини квартири, оскільки на виконання Інвестиційного договору сума 1 392,00 грн. була сплачена під час шлюбу.

Ухвалою суду від 10.04.2023 року прийнято відмову представника ОСОБА_2 - Стегар Олега Миколайовича від позовних вимог в частині вимог зустрічного позову про стягнення вартості 0,087% частки квартири та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині вимог зустрічного позову про стягнення вартості 0,087% частки квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Київ від 18 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

-автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, 1999 куб.см, державний номер НОМЕР_6 .

-автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_4 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, 1798 куб.см., державний номер державний номер, набутий 19.01.2021 року.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, 1999 куб.см, державний номер НОМЕР_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4 962,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 8 795,15 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 21 січня 2024 року подала безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить рішення в частині визнання спільною сумісною власністю транспортних засобів та їх поділ в натурі залишити без змін, а в іншій частині - скасувати.

Визнати спільною сумісною власністю сторін по справі спірну квартиру та в порядку поділу визнати право власності на частину за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації вартості частин автомобіля Wolkswagen Golf, 2008 р.в, 1598 куб.см., в розмірі 113 845,20 грн.

У визнанні за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру - відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що сторони справи спільно проживали ще до одруження, а коли позивач завагітніла, вирішили придбати власну квартиру.

Зазначає, 05.02.2014 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «САНТІМ», від імені якого діяла ТОВ компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг», та ОСОБА_2 був укладений інвестиційний договір № С2/K036/1. За умовами зазначеного договору відповідач проінвестував за будівництво спірної квартири 797652,00 грн., з яких 796259,60 грн. було первісно передбачено у договорі, а 1392,00 грн. було доплачено на підставі додаткового договору від 13.10.2015 року за рахунок збільшення фактичної площі квартири понад договірну проектну на 0,12 кв.м. (74,1 кв.м. замість 73,98 кв.м.).

Вказує, що кошти, за рахунок яких була придбана спірна квартира, складалися з частково з доходів сторін по справі. Так, на момент спільного проживання (серпень 2013-по момент реєстрації шлюбу 13.06.2014 року) позивач працювала у ДП «КМ ТЕХНО», а відповідач у ТОВ «Енвіжн-Консалтинг». Частково з грошових коштів, які як придане позивача надали її батьки врозмірі 400 000 грн. Так, в січні 2014 року батьки позивача, передали вказану суму коштів як внесок позивача у придбання спірної квартири.

Зауважує, що у зазначеному вище договорі відсутня вказівка відповідача, що на момент укладання цього договору він не перебуває ні з ким у відносинах, відомості про доходи сторін по справі свідчать про те, що на момент інвестування спірної квартири титульний власник - відповідач по справі не мав повної суми для сплати за квартиру.

Вказує, що13.10.2015 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Титульним власником вказаного нерухомого майна є відповідач по справі, а позивач як його дружина надала нотаріальну згоду на вчинення такого правочину. Так, у своїй заяві, посвідченій 13.10.2015 року приватним нотаріусом КМНО Довгополою Т.М., позивач дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на придбання у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 та підтверджує, що гроші, витрачені на придбання об`єкта нерухомості є їх спільною сумісною власністю, придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності. Також у цій заяві ОСОБА_1 стверджує, що договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї на умовах, які подружжя попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Зазначає, що факт набуття спірної квартири саме у спільну сумісну власність визнав представник відповідача адвокат Стегар О.М. Ці обставини зафіксовані у протоколі судового засідання. Саме тому у даному судовому засіданні сторона позивача просила визнати обов`язковою явку особисто відповідача ОСОБА_2 для з`ясування обставин набуття права власності на спірну квартиру. Суд протокольною ухвалою від 06.09.2023 року відмовив у задоволенні цього клопотання.

Вказує, що факт витрачання спільних сумісних коштів сторін по справі протягом шлюбу на ремонт та облаштування спірної квартири сторона відповідача визнала та не заперечувала.

Вважає, що відповідач не спростував презумпцію спільного сумісного майна на спірну квартиру.

Зазначає, що суд помилково виключив з маси спільного сумісного майна, яка підлягає поділу, вартість автомобіля WV, яка була відчужена відповідачем без відома та згоди позивача, оскільки, по-перше, суд поклав на позивача тягар доказування того, що гроші від цього були витрачені не в інтересах сім`ї. Фактично суд припустив, що гроші від відчуження ТЗ були використані в інтересах сім`ї, поклавши в основу своїх висновків пояснення сторони відповідача, що не є джерелом доказування та суперечить ч. 6 ст. 81, ч. 2 ст. 76 ЦПК. Наголошує, що факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

По-друге, суд послався на те, що апелянт не оскаржував договір купівлі- продажу спірного автомобіля WV, а просила лише стягнути на її користь половину вартості такого ТЗ, що суперечить усталеній судовій практиці ВС про те, що у аналогічних правовідносинах ефективним способом захисту є саме стягнення половини вартості ТЗ, а не визнання недійсним договору відчуження чи витребування його з чужого незаконного володіння.

По-третє, відповідач у своєму відзиві на позов вказав, що автомобіль було відчужено за ціною 150 00 грн, що на цей час відповідало 6 тис. дол. США. За такою оцінкою цього ТЗ відповідач погоджувався і у подальшому, про що свідчить заперечення представника відповідача на клопотання позивача про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. Відповідно суд мав всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача половини такої суми в розмірі 3 тис. дол. США, що станом на 18.01.2024 року становило за курсом НБУ 113845,2 грн.

Вважає, що визнавши за відповідачем право особистої приватної власності на спірну квартиру суд безпідставно не застосував строки позовної давності.

Також в скарзі є посилання на помилковість висновку щодо не прийняття заяви позивачки про зміну підстав позову, в якій остання просила встановити факт спільного проживання сторін на час придбання спірної квартири, як підставу для визнання її спільною власністю подружжя та її поділу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

27 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що такі обставини, як дата знайомства сторін, їхнє проживання однією сім`єю до укладення шлюбу, плани щодо весілля, з чого складалися кошти на придбання квартири та інше, не були зазначені в первісному позові, а тому судом першої інстанції не досліджувалось.

Вказує, що матеріалами справи, наданими сторонами докази, підтверджено фінансова спроможність відповідача за первісним позовом не лише заощадити кошти на придбання квартири, а й забезпечити собі при цьому прийнятні умови для проживання.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо розподілу квартири, адже остання придбана за особисті кошти відповідача та задовго до реєстрації шлюбу.

Не погоджуючись з ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року, представник ОСОБА_2 - Стегар О.М. 08 березня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити вимоги заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою з підстав неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, а також внаслідок необґрунтованості відмови судом у прийняті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.

Вказує, що сторона відповідача за первісним позовом ще на стадії підготовчого провадження заявою від 22.03.2023 просила суд встановити розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. В цій заві, зокрема, було зазначено, що на дату подання заяви відповідач за первісним позовом не має змоги точно визначити розмір понесених ним витрат, або витрат, які будуть понесені ним у подальшому у зв`язку з розглядом справи, проте має зазначити, що орієнтовна сума складатиме близько 70 тис. грн. та включатиме витрати на правову допомогу та проведення експертних досліджень.

Вказує, 23.01.2024 року поштовим відправленням було направлено заяву, в якій визначено розмір витрат. Разом з тим, 23.01.2024 року адвокат намагався подати вказану заяву до суду першої інстанції, однак через постійне оголошення повітряної тривоги, сторона відповідача вимушена була подати заяву через Електронний суд. Через те що 23.01.2024 р. - останній день подачі таких доказів, перебуваючи у напруженому стані, сторона відповідача припустилася помилки і не долучила до заяви копії самих договорів про надання ОСОБА_2 правової допомоги.

Вказує, що інші наявні в матеріалах справи докази - ордери на надання правничої (правової) допомоги, додаткові угоди, рахунки-фактури та акти приймання-передачі наданих адвокатами послуг - достеменно підтверджують факт укладання у письмовій формі відповідних договорів між ОСОБА_2 та адвокатами Андрійцовим М. В. (договір від 27.09.2022 № 27/09/22) та між ОСОБА_2 та Стегаром О. М. (договір від 02.02.2023 № 03/23).

Звертає увагу, що основні умови договірних відносин між клієнтом та адвокатами щодо оплати наданих правничих послуг зазначені саме в додаткових угодах до цих договорів, а тому долучених до заяви від 23.01.2024 доказів цілком достатньо як для підтвердження обсягу, вартості та реальності понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, так і для підтвердження того факту, що саме на підставі вищенаведених договорів стороною було здійснено зазначені нею витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню після вирішення справи по суті.

Вказує, що у заяві від 22.03.2023 про відмову від частини позовних вимог сторона відповідача за первісним позовом відмовилася від позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 вартості 0,087% частки спірної квартири та, серед іншого, аргументувала свою позицію відсутністю істотного збільшення вартості майна, яку можна було визначити лише шляхом порівняння вартості квартири без поліпшень та з поліпшеннями.Сторона відповідача за первісним позовом також скористалася своїм правом та разом із заявою про відмову від частини позовних вимог подала до суду відповідний висновок експерта, складений на її замовлення, та просила суд долучити до матеріалів справи висновок експерта від 21.03.2023 №21/23про проведення оціночно- будівельної експертизи. Вказує, що визначена експертом ринкова вартість квартири спростовувала позицію позивача за первісним позовом щодо вартості ремонтних робіт у спірній квартирі.

Зазначає, що процесуальний опонент не заперечував проти розміру судових витрат на правову допомогу, заявлених до відшкодування, та не ставив питання про співмірність цих судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

27 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що інтереси ОСОБА_2 представляли два адвокати, кожен з яких здійснював адвокатську діяльність індивідуально, однак клопотання про відшкодування витрат подав лише один з них.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 у заявах по суті орієнтовного розміру судових витрат не заявляв. В матеріалах справи також відсутній договір між ОСОБА_2 та адвокатом Андрійцовим М.В. Тобто доказів узгодження вартості правничої допомоги у цій справі на момент ухвалення рішення по суті позову немає.

Звертає увагу, що скаржник не обґрунтував наявності виняткових обставин ненадання договорів про правничу допомогу до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно від нього не залежали. Крім того, скаржник не просить суд поновити процесуальний строк для подання доказів.

Вказує, що долучені до апеляційної скарги копії договорів суперечать додатковим угодам. Також в матеріалах відсутні докази того, що адвокат Андрійцов М.В. складав які-небудь заяви по суті.

Вказує, що відповідно до протоколів судових засідань, висновок експерта № 21/23 та довідка про вартість ТЗ до матеріалів справи не приєднувались і такого клопотання ОСОБА_2 суду не заявляли. Відповідно і суд першої інстанції такі докази не досліджував та не посилався на них у своїх висновках.

Зазначає, що додаткова угода № 1 укладена 22.01.2024 року, тобто після ухвалення рішення по справі. Також звертає увагу на те, що подана заява з копією додаткової угоди 21.01.2024 року, тобто за день до її укладення.

Звертає увагу, що адвокат Стегар О.М. не міг складати заяви по суті у даній справі від 25.11.2022 року, оскільки його договір про надання правничої допомоги був укладений лише 02.02.2023 року.

В судових засіданнях апеляційного ОСОБА_5 та її представник - ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 просили залишити без задоволення. Відповідач ОСОБА_2 та його представники Стегар О.М. та Андрійцов М.В. просили апеляційну скаргу на ухвалу задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.06.2014 року, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві за актовим записом №1142.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 листопада 2022 року (справа №761/10252/22) розірвано шлюб між сторонами.

Як встановлено в судовому засіданні, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі були придбані наступні автомобілі:

-03.07.2014 року автомобіль Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , власником якого з 03.07.2014 року був ОСОБА_2 та 23.01.2021 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника ( ОСОБА_7 ) на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №5642/2021/2401723 від 23.01.2021 року;

-11.07.2020 року автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1999 куб.см. на підставі Договору купівлі-продажу вартістю 739 000,00 грн., автомобіль зареєстровано 15.07.2020 року за ОСОБА_2

-27.12.2020 року автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2020 року вартістю 771 260,00 грн., зареєстрований 19.01.2021 року на ім`я ОСОБА_1 .

Сторони не заперечували що зазначене майно є сумісним майном подружжя.

Однак оскільки автомобіль Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 був відчужений під час перебування сторін у шлюбі та кошти були використані в інтересах сім?ї, суд виснував, що вказаний автомобіль не підлягає поділу.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 був відчужений 23.01.2021 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. ОСОБА_1 не надала суду доказів, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти не були використані в інтересах сім?ї.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 , в частині поділу автомобіля Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що автомобіль був відчужений 23.01.2021 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. ОСОБА_1 не надала суду доказів, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти не були використані в інтересах сім?ї.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 , в частині поділу спірної квартири, суд першої інстанції вважав встановленим, що повну вартість квартири ОСОБА_2 сплатив до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , хоча право власності і зареєстроване уже під час шлюбу, однак, майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не надала суду доказів, що вона фінансово приймала участь у придбанні квартири.

Стосовно, визнання за кожним з сторін права власності на автомобілі, які перебувають у їх користуванні рішення суду не оскаржено, а тому не переглядається.

Рішення переглядається лише в частині відмовлених позовних вимог, щодо поділу квартири та проданого під час шлюбу автомобіля.

Щодо не прийняття до розгляду заяви позивачки ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 06 лютого 2023 року та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

3. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, первинну позовну заяву позивачка ОСОБА_1 , мотивувала тим, що спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти, вона надавала згоду на набуття відповідачем вказаної квартири саме у спільну власність подружжя.

Разом з тим до спільного розгляду 23 січня 2023 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , в якій відповідач наполягав на тому, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, так як була проінвестована повністю до реєстрації шлюбу за його особисті кошти. В судовому засіданні в якому прийнято зустрічний позов було оголошено перерву до 23 березня 2023 року. Ознайомившись зі змістом зустрічного позову у позивача ОСОБА_9 виникла необхідність змінити підставу позову.

Після чого позивачка вже 06 лютого 2023 року подала заяву про збільшення позовних вимог, щодо поділу квартири і посилаючись на те, що кошти за інвестиційним договором вносились під час перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках, а також в придбання спірної квартири були залучені спільні кошти обох сторін, остання наполягала на поділі спірної квартири, набутої під час перебування сторін у цивільному шлюбі.

Судом першої інстанції помилково вказана заява була розцінена як одночасна зміна предмету та підстав позову, оскільки позивачка у вказаній заяві просила встановити факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з серпня 2013 року до дати реєстрації шлюбу.

Як виснував Верховний Суд у постанові №523/14489/15- встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу є обставиною яка входить в предмет доказування за позовними вимогами про поділ майна, а тому відмова суду першої інстанції в розгляді поданої заяви про збільшення позовних вимог, та не прийняття від ОСОБА_9 жодних доказів на підтвердження факту проживання нею з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири є порушенням норм ЦПК України, яке призвело до не правильного вирішення спору, що, відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення.

Щодо вирішення апеляційним судом вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 та зустрічних вимог про визнання за відповідачем особистої приватної власності на цю квартиру:

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.06.2014 року, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві за актовим записом №1142.

13.10.2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Сантім» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 купував квартиру за згодою дружини - ОСОБА_1 (п. 6 Договору).

В цей же день право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , в якій вона надає згоду на купівлю спірної квартири, посвідченою приватним нотаріусом, придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу (том 2, а.с. 7).

Разом з тим ОСОБА_2 оспорює отримання даної квартири саме у спільну сумісну власність, як подружжя, оскільки ним було сплачено вартість квартири ще до укладення шлюбу з позивачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Як встановлено судом першою інстанцією, ОСОБА_2 сплатив грошові кошти за вказану квартиру згідно умов договору до 14.02.2014 року та до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , що підтверджується Довідкою від 14.02.2014 року за №1402/3.

Разом з тим судом першої інстанції не було з`ясовано усіх обставин, які мають правове значення для вирішення спору про поділ майна, через вищенаведене порушення норм процесуального права.

Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що вони не перебували у будь-якому іншому шлюбі під час спільного проживання до реєстрації шлюбу.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що з початку серпня 2013 року вона після закінчення навчання переїхала до свого хлопця (відповідача)на постійне місце проживання до м. Києва в квартиру АДРЕСА_3 , яку орендував ОСОБА_2 , який в тому числі і допоміг їй працевлаштуватись до ДП «КМ ТЕХНО» з цього часу вони постійно стали проживати як одна сім`я, вона забезпечувала побут та добробут сім`ї, купувала речі для забезпечення такого побуту. Восени 2013 року ОСОБА_2 зробив їй пропозицію, а наприкінці жовтня 2013 року на початку листопада 2013 року вона завагітніла і вони разом планували весілля, проживали, очікували дитину і з метою спільного проживання, знаючи про те, що скоро народиться дитина в лютому 2014 року придбали спірну квартиру. В червні 2014 року одружились, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_10 . З листопада по червень 2015 року здійснили ремонт у придбаній квартирі. Після чого переїхали проживати з дитиною у спірну квартиру.

Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував факт проживання в м. Києві до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , перебування з нею періодично в інтимних стосунках, пропозицію одружитись, вагітність та одруження, проте заперечував факт усталених сімейних стосунків до реєстрації шлюбу в лютому 2014 року, пояснив, що він в цей час працював в Москві, і приїздив лише на вихідні, а тому в нього не було спільного побуту, бюджету і усталених стосунків з ОСОБА_1 , він мав досить високий рівень заробітної плати, а тому накопичив кошти на житло , до реєстрації шлюбу за особисті кошти придбав через інвестиційний договір спірну квартиру.

У судовому засіданні апеляційного суду було заслухано показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

ОСОБА_11 зазначила, що вона працювала разом з ОСОБА_14 , куди їй допоміг працевлаштуватись її хлопець, який просив прийняти на роботу його наречену. ОСОБА_2 приходив до офісу, де працювала ОСОБА_1 , в період з осені 2013 року по літо 2014 року, вони постійно їздили разом як на роботу так і з роботи. Вказувала, що ОСОБА_2 ОСОБА_1 представляла як майбутнього чоловіка. Він зустрічав її з роботи, куди вони підвозили ОСОБА_9 до житла на АДРЕСА_4 . Зазначила, що ОСОБА_1 вела побут, готувала, купувала посуд для того щоб забезпечити собі і своєму хлопцеві достойні умови для спільного проживання.

ОСОБА_12 зазначила, що на початку вересня 2013 року ОСОБА_2 зробив ОСОБА_1 пропозицію, весілля ж перенесли на червень 2014 року, через події «Майдану». Вказувала, що ОСОБА_2 допоміг влаштувати ОСОБА_1 на роботу та те, що батьки ОСОБА_1 давали гроші на придбання квартири, а саме 400 000 грн.

ОСОБА_13 вказував, що вони з ОСОБА_2 проживали та працювали вдвох в москві з 2011 року по 2015 рік . Зазначає, що останній їздив до України раз на 2 місяці на вихідні.

Усталеність сімейних стосунків з літа 2013 року підтверджуються фотокартками, наявними в матеріалах справи, купівлею квитків на потяг (а саме придбання 27.04.2014 року ОСОБА_2 квитків на потяг для себе та позивача за первісним позовом з міста Донецьк (місце народження та реєстрації ОСОБА_2 ) до міста Києва), отриманням на електронну адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лекцій для вагітних. До переїзду в спірну квартиру з 2013 року сторони проживали у орендованій ОСОБА_2 квартирі, що останнім не оспорюється.

Посилання відповідача за первісним позовом на те, що він не мав фактично шлюбних відносин з позивачем, оскільки постійно перебував в москві, колегією суддів відхиляється, оскільки робота ОСОБА_2 в іншому місті не спростовує факту ознак сімейних стосунків між сторонами з літа 2013 року, оскільки ОСОБА_2 з відряджень з Москви приїздив саме до квартири в м. Києві, яку орендував і до якої привіз позивачку , як свою дівчину, приїздив на вихідні саме до неї з нею проживав. Вів спільний побут, планував сім`ю, так як під час такого спільного проживання восени 2013 року до придбання спірної квартири позивачка вже завагітніла, зробив пропозицію одружитись, познайомився з батьками позивачки і під час такого спільного проживання без реєстрації шлюбу в лютому 2014 року проінвестував спірну квартиру, яка була придбана для спільного проживання його сім`ї, в яку вони потім і переїхали. Наявність відносин між сторонами, організація побуту позивачкою в м. Києві, сумісне проживання у орендованій квартирі, планування спільних поїздок, знайомство один одного зі знайомими та родичами, бажана вагітність, планування весілля та подальше одруження , народження спільної дитини є доказом фактичних шлюбних відносин між сторонами, іще до реєстрації шлюбу.

Посилання відповідача за первісним позовом на те, що в договорі про купівлю-продаж спірної квартири, не зазначено, що така квартира купується у спільну сумісну власність подружжя, колегія суддів не приймає, оскільки з договору вбачається, що на купівлю спірної квартири ОСОБА_1 надавала згоду. Крім того придбання майна у спільну власність, як під час зареєстрованого шлюбу так і під час фактичних шлюбних стосунків без реєстрації шлюбу презюмується.

Щодо спростування презумпції спільності майна ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з такого:

Позиція ОСОБА_2 про придбання спірної квартири за особисті кошти ґрунтувалась лише на тому, що він до одруження з позивачкою працював на високооплачуваних роботах і відповідно накопичив суму грошей, що була достатньою для оплати в лютому 2014 року повної вартості квартири.

З огляду на те, що суду не були надані докази, що кошти за спірну квартиру були внесені з банківського рахунку ОСОБА_2 , які накопичувались до початку шлюбних відносин сторін, а потім перераховані продавцю, суд не може вважати спростованою презумпцію спільності майна на спірну квартиру. Сам факт високих заробітків не свідчить про те, що ОСОБА_2 їх накопичив в достатньому для придбання спірної квартири розмірі до початку проживання сторін у фактичному шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що з матеріалів справи вбачається, що до офіційного зареєстрованого шлюбу сторони перебували у відносинах, які мають ознаки шлюбних, спірна квартира була куплена та оплачена у цей же час, відповідно до нотаріальної заяви позивача за первісним позовом спірна квартира куплялась у спільну сумісну власність подружжя, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , яка набута ними в період шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності майна.

Отже суд першої інстанції зробив невірний висновок, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поділу квартири АДРЕСА_1 , а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих вимог, та визнання за кожним з сторін права власності на частину спірної квартири.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації з ОСОБА_2 вартості частин автомобіля Volkswagen Golf, 2008 р.в, 1598 куб.см., апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї,

то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, щоавтомобіля Volkswagen Golf, 2008 р.в, було продано 23 січня 2021 року більш ніж за півтора року до звернення з позовом ОСОБА_1 про поділ майна, та майже за два роки до розірвання шлюбу, який розірвано в листопаді 2022 року, а також те, що в справі є лише докази про вартість вказаного автомобіля на час продажу 150 000 грн., колегія суддів вважає недоведеним, що кошти від продажу такого автомобіля не були використані в інтересах сім`ї на протязі перебування сторін у шлюбі для повсякденних потреб сім`ї. Застосувавши стандарт доказування « більшої вірогідності» , колегія суддів констатує, що цілком можливо витрачаючи 10 000 грн. у місяця на повсякденні потреби подружжя могло витратити всі ці кошти і відповідно на час виникнення спору їх вже не було.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не довела позовні вимоги в частині необхідності поділу коштів отриманих подружжям під час шлюбу внаслідок відчуження такого автомобіля. Не доведено ні факт наявності цих коштів на час розірвання шлюбу чи припинення шлюбних стосунків. Ні розпорядження ними без згоди позивача не в інтересах сім`ї.

Щодо скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року та розподілу судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_2 у постановленні додаткового рішення та у стягненні на його користь понесених витрат на правничу допомогу.

Колегія погоджується з доводами скарги, щодо помилковості висновку суду, про те, що відповідачем за основним позовом не було зроблено заяви до ухвалення рішення про понесення ним витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене та те, що на апеляційному розгляді перебуває скарга на вказану ухвалу, колегія суддів приходить до висновку, що така ухвала підлягає скасуванню з розподілом судових витрат понесених в суді першої та апеляційної інстанції відповідно до ухваленого рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням розміру заявлених вимог первісного та зустрічного позовів до суду першої інстанції, вартості майна, а також частково задоволених вимог апеляційним судом, встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом задоволено на 94%, , відповідно ОСОБА_2 на 6%.

Позивач за основним позовом сплатила судовий збір за його подачу 12 405 грн., за апеляційну скаргу 1000 грн. з урахуванням зменшення судового збору , помноживши 13 405 на 94 % , відповідач зобов`язаний компенсувати позивачу 12 600 грн. 70 коп. судового збору. Але вигравши спір на 94% позивачка за основним позовом зобов`язана компенсувати відповідачу 446 грн. 58 коп. судового збору

Враховуючи зазначене, провівши взаєморозрахунок, щодо сплаченого судового збору за подачу основного та зустрічного позову та за подачу апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимогсудовий збір з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню у розмірі 12 154, 12 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При подачі первісного та зустрічного позовів сторонами було заявлено, що ними понесено витрати на правничу допомогу, про які буде надано детальний розрахунок до суду в подальшому. Так, в суді першої інстанції позивачем за зустрічним позовом заявлено судові витрати в розмірі 77 000 грн. В апеляційному суді ним було заявлено 24 000 грн витрат на правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат в матеріалах справи наявні такі докази: Угода про надання правової допомоги № 27/09/22, Договір про надання правової допомоги від 02 лютого 2023 року, розрахунок витрат, сплачених відповідачем за первісним позовом, Договір № 11Д/23, акт надання послуг від 7 березня 2023 року, Додаткова угода № 2 від 23 квітня 2024 року № 27/09/22, акт № 2 від 23 квітня 2024 року та квитанції про сплату за послуги.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційному суді дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу зазначеному ним розмірі.

Враховуючи задоволені позовні вимоги ОСОБА_16 на 6% з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_16 необхідно стягнути4 620 грн - витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 1 440 грн витрат, які пов`язані з апеляційним розглядом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу надано копію Договору № 6 від 9 червня 2022 року, Додаткової угоди № 4 до Договору № 6 від 9 червня 2022 року, Акт № 4 про виконані послуги. ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила стягнути судові витрати 20 000 грн. на надання правничої допомоги.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом під час розгляду справи дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу.

Враховуючи задоволені позовні вимоги на 94 % з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 18 800 грн.

Беручи до уваги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд зобов`язує відповідача за первісним позовом сплатити різницю у розмірі 12 740 грн витрат на правничу допомогу на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Київ від 18 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - скасувати та ухвалити нове.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. за кожним.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля Volkswagen Golf, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , 1598 куб.см., набутий 03.07.2014 року на імя ОСОБА_2 рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 154 грн. 12 коп.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збіру розмірі 12 740 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська