Провадження № 2/760/4088/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП представника /для пошуку в системі «Електронний суд»: НОМЕР_4/) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_1 ), про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

06.11.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, датована 05.11.2023, за підписом представника позивача - адвоката Морозова М.В. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд встановити порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_3 , а саме:

- виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 18,3 кв.м. з балконом 1,05 кв.м., що перевищує його частці в праві власності на квартири;

- виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13,10 кв.м.;

- виділити у користування ОСОБА_3 кімнату площею 12,6 кв.м з вбудованою шафою 0,4 кв.м.;

- в спільному користування співвласників залишити кухню площею 8,5 кв.м., ванну кімнату - 2,8 кв.м., вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,40 кв.м.

- а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1 073,60 грн судового збору та 6 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю ОСОБА_4.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.11.2023 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 579 від 28.02.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді ОСОБА_4, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.02.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Доводи позову

В обґрунтування позовних вимог вказується, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , які належать йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.02.2005.

Зазначається, що решта по 1/3 частині вказаної квартири - на підставі того ж свідоцтва про право власності належить на праві власності відповідачу - батьку позивача ОСОБА_2 та сину позивача ОСОБА_3 .

У позові стверджується, що згідно з технічним паспортом, спірна квартира є трикімнатною та складається з трьох кімнат жилою площею 43,8 кв.м, зокрема, кімната площею 13,10 кв.м, кімната площею 12,6 кв.м та кімната площею 18,10 кв.м, кухні площею 8,5 кв.м, ванної кімнати - 2,8 кв.м, вбиральні - 1,4 кв.м, коридору - 10,40 кв.м, вбудованої шафи - 0,4 кв.м., кватира обладнана балконом - 1,05 кв.м, кімнати в квартирі ізольовані.

Зауважується, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/26784/20 від 23.06.2021 за позовом відповідача до позивача та його сина про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням, останньому позовні вимоги були задоволені частково, а саме зобов`язано не чинити йому перешкод у користуванні спірною квартирою та вселити його у квартиру.

При цьому, зазначається, що вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 04.08.2021, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зі слів позивача, він та його син сплачує комірне, а згодом дізналися про те, що відповідач скориставшись тим, що вони знаходяться на постійному проживанні за межами України, почав здавати в піднайм всю квартиру від свого імені та без згоди на це решти співвласників.

Водночас, вказується, що кошти, які відповідач отримує від здачі і піднайм співвласникам не передаються.

Таким чином, оскільки позивач та відповідач не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, він змушений звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою.

Позивач просить встановити такий порядок користування спірною квартирою:

- виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 18,3 кв.м. з балконом 1,05 кв.м., що перевищує його частці в праві власності на квартири;

- виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13,10 кв.м.;

- виділити у користування ОСОБА_3 кімнату площею 12,6 кв.м з вбудованою шафою 0,4 кв.м.;

- в спільному користування співвласників залишити кухню площею 8,5 кв.м., ванну кімнату - 2,8 кв.м., вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,40 кв.м.

Разом з тим, у позові зазначається, що наразі, позивач і відповідач разом сплачують плату за надання комунальних послуг, але виконання обов`язків по оплаті вказаних послуг ускладнюється наявністю лише одного особового рахунку.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до наданої відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 474685, відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 08.12.1988 по т.ч., зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 57-58).

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд двічі направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 53, 63).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 06.03.2024 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 59; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1567987/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомими зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

До матеріалів справи долучено, свідоцтво про право власності на житло від 16.02.2005 виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної реєстрації (а.с. 15-16), з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної часткової власності належить - ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних долях.

Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що загальна площа квартири становить 68,35 кв.м (а.с. 15).

Крім того, до матеріалів справи долучено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 64-66), з якого вбачається, що квартира складається з: 3-х кімнат жилою площею 43,80 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 13,10 кв.м., 2-а кімната 12,60 кв.м., 3-я кімната - 18,10 кв.м.; кухні площею 8,5 кв.м.; ванної кімнати - 2,8 кв.м., вбиральні - 1,4 кв.м.; коридору - 10,40 кв.м.; балкону - 1,05 кв.м.

На а.с. 9-10 міститься копія паспорту позивача, з якого вбачається, що він зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 18.02.1993.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 12) вбачається, що третя особа у справі ( ОСОБА_3 ) зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 21.03.2002.

В матеріалах справи наявна копія заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23.06.2021 у справі № 760/26784/20 (а.с. 19-22; https://reyestr.court.gov.ua/Review/98126068) яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_4 ; вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_4 .

Разом з тим, за змістом такого рішення вбачається, що у справі № 760/26784/20 ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 крім вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_4 шляхом вселення, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 : виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 18,3 кв.м. з балконом 1,05 кв.м., виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13,10 кв.м., виділити у користування ОСОБА_3 кімнату площею 12,6 кв.м. з вбудованою шафою 0,4 кв.м., в спільному користуванні співвласників залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор.

Відмовляючи у задоволенні такої позовної вимоги у справі № 760/26784/20 суд вказав, що право відповідачів на користування їх частками у спільній частковій власності буде порушено та не буде відповідати засадам змісту права власності, здійснення права власності та непорушності права власності, визначених статтями 317, 319, 321 ЦК України.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у справі, що є предметом розгляду, та у справі № 760/26784/20 різний суб`єктний склад.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз Єдиного реєстру судових рішень свідчить про те, що у серпні 2022 року ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просив суд встановити такий порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_4 : виділити в користування ОСОБА_2 кімнату площею - 18,3 кв.м. з балконом - 1,05 кв.м., що не перевищує його частці в праві власності на квартиру; виділити в користування ОСОБА_1 кімнату площею - 13,10 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_3 кімнату площею 12,6 кв.м. з вбудованою шафою - 0,4 к.вм.; в спільному користуванні співвласників квартири залишити кухню площею - 8,5 кв.м., ванну кімнату - 2,8 кв.м., вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,4 кв.м.

За результатами розгляду такого позову рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.09.2023 у справі № 760/11249/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, - відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113655727).

Вказане рішення мотивовано, зокрема, тим, що на підставі наявних в матеріалах справі доказів суд позбавлений можливості встановити обставини, наведені позивачем в позові, в т.ч. щодо розміру часток сторін у праві власності на спірну квартиру а також технічної характеристик спірної квартири, - достатніх та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин позивачем до суду не надано.

Крім того, у такому рішенні судом зверталась увага увагу на неналежний суб`єктний склад справи, оскільки вказуючи про належність ОСОБА_3 частки в спірній квартирі та ставлячи як одну з вимог позову питання про виділ ОСОБА_3 кімнати в спірній квартирі, позивач вказав ОСОБА_3 в якості третьої особи у справі.

Суд вважає, що позов у справі, що є предметом розгляду, та у справі № 760/11249/22 подано з різних підстав, зокрема, містить відмінну доказову базу.

Зазначені судові рішення у справах №№ 760/26784/20, 760/11249/22 у встановленому процесуальним законом порядку не оскаржувались та набрали законної сили.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом у справі, що є предметом розгляду, позивач як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що між ним та відповідачем існує конфлікт щодо користування квартирою, оскільки останній здає в піднайм всю квартиру від свого імені та без згоди на це решти співвласників.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з ст.ст. 41, 47 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 501/508/19, провадження № 61-12575св23).

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (ч. 4 ст. 358 ЦК України).

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що ця норма (ст. 358 ЦК України) регулює, зокрема, порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлений співвласниками порядок користування будинком із виділенням конкретних приміщень у натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов`язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст..ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 501/508/19, провадження № 61-12575св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

Якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 360/2360/15-ц (провадження № 61-6703св18), від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц, від 06.04.2020 у справі № 686/16280/16-ц (провадження № 61-3841св18), від 04.10.2021 у справі № 692/932/19 (провадження № 61-5642св21), від 22.08.2024 у справі № 501/508/19 (провадження № 61-12575св23).

У свою чергу, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У постанові від 15.02.2023 у справі № 487/3769/20 Верховний Суд зробив висновки про те, що «володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним».

У постанові від 17.02.2016 у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що «стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26.05.2021 у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12.08.2021 у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08.09.2021 у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15.09.2021 у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

У справі, що переглядається, суд установив, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірною квартирою, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши кількість співвласників нерухомого майна, та встановивши, що встановлення порядку користування спірною квартирою без виділення у користування сторонам спору частки, яка адекватна розміру їх часток у праві власності на спільне майно, неможливо без призначення відповідної експертизи, суд дійшов висновку, що запропонований позивачем варіант користування спірною квартирою порушує принцип рівності часток кожного з відповідачів як співвласників квартири.

Окрім того, суд звертає увагу на неналежний суб`єктний склад у даній справі, оскільки вказуючи про належність ОСОБА_3 частки в спірній квартирі та ставлячи як одну з вимог позову питання про виділ ОСОБА_3 кімнати в спірній квартирі, позивач вказав ОСОБА_3 в якості третьої особи у справі.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2022 у справі № 752/7435/20 (провадження № 61-19110св21):

«Оскільки співвласники майна, що належить їм на праві часткової власності наділяються правомочностями володіння, користування та розпорядження майном, то у спорі за позовом щодо встановлення порядку користування квартирою учасниками спірних матеріальних правовідносин є усі її співвласники. Спір стосується прав та обов`язків і ОСОБА_3 , який як суб`єкт спірного матеріального правовідношення має бути відповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть».

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 127/11246/21, провадження № 61-9807св24).

Щодо доводів позову про те, що відповідач скориставшись тим, що позивач з сином знаходяться на постійному проживанні за межами України, почав здавати в піднайм всю квартиру від свого імені та без згоди на це решти співвласників та кошти, отримані від піднайму позивачу не передає, то суд звертає увагу на наступне.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 358, ст. 359 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Однак, позивач в межах справи, що є предметом розгляду, вимог про стягнення компенсації та/або частки грошових коштів, отриманих від здачі спірної квартири в оренду, не заявляв.

Разом з тим, з огляду на посилання позивача про те що він з сином знаходяться на постійному проживанні за межами України вбачається, що позивачем невірно обрано спосіб захисту прав.

З огляду на все наведене в сукупності суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про встановлення порядку користуванням житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич