Провадження № 2/357/4391/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Ідея Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що між нею та АТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021року, та з часом позивач зрозуміла сенс умови п. 17 даного Договору, щодо місця виконання цього договору за місцем знаходженням банку : м. Львів, вул. Валова,11. Позивач вважає, що така умова договору має ознаки встановлення договірної підсудності, а тому, позивач вважає, що умова п. 17 Договору приховує намір встановити договірну підсудність за місцем знаходження банку, а отже, є нікчемною, оскільки чинний ЦПК України не передбачає договірної підсудності. В кредитному договорі зазначено обв`язок позичальника сплачувати кошти на банківський рахунок, що можна робити з будь якого місця, а в п. 17 цього Договору прописане місце виконання Договору за місцезнаходженням банку. Позивач зазначає, що всі платежі Банк приймав у м. Києві, а отже умова п.17 Договору не має реального економічного та правового наповнення, окрім як впровадити договірну підсудність. Позивач посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що нечіткі або двозначні положення договорів мають тлумачитися на користь споживача. Позивач повідомляє, що виник спір з приводу даного кредитного договору і відповідач АТ «Ідея Банк» саме з посиланням на ст. 532 ЦК України подав позов за альтернативною підсудністю на підставі ч. 8 ст. 28 ЦПК України в Галицький районний суд м. Львова, тобто за місцем своєї реєстрації. Відповідач в Договорі, який є договором приєднання, мав намір порушити суспільний порядок, встановлений ЦПК України, чим отримав користь/перевагу у вигляді договірної підсудності, яка відсутня в чинному ЦПК України. А тому, позивач просить суд визнати недійсним п.17 кредитного договору № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021року та, з посиланням на ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», просить стягнути з відповідача моральну шкоду за порушення прав споживача в розмірі 10 000 грн.

Відповідач позовні вимоги заперечив, та у відзиві представник відповідача зазначив, що підписавши кредитний договір № Е07.00606.008411023, відповідач підтвердила той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитного договору, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Даний факт також встановлено і в ухвалі Галицького районного суду м.Львова у справі №461/4717/24. Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких - правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Представник відповідача повідомляє, що позивачем необґрунтовано вимогу про стягнення моральної шкоди, яким чином і якими діями банк наніс моральну шкоду, в чому вона виражається.

Позивач у відповіді на відзив зазначила, що ніде не заперечувала ані підписання ані ознайомлення з договором, бо визнання недійсним можливе лише тих договорів (окремих положень), що укладені. Позивач стверджує, що АТ "ІДЕЯ БАНК" безпідставно вважає, що його думка узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16. Разом з тим, АТ "ІДЕЯ БАНК" вдається до маніпуляцій у своєму відзиві, невірно трактує правові позиції. Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 у справі №6- 1528цс15: статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Позивач зазначає, що за обставин, коли не встановлено обов`язок позичальнику повернути грошові кошти в готівковій формі, норма п.17 Договору щодо місця виконання договору за місцем знаходження банку: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, виглядає такою, що не має під собою скільки-небудь раціональних та економічних підстав, адже не відповідає природі укладеного сторонами правочину та суперечить іншим умовам укладеного Договору, який передбачає безготівкове погашення позики, а всі платежі в оплату по Договору позивач робила в місті Києві, а відповідач АТ "ІДЕЯ БАНК" приймав кошти у місті Києві, що свідчить, про те, що місце виконання договору в п.17 зазначено з іншою, а не оголошеною, метою. Позивач повідомляє, що така мета - порушити публічний порядок, а саме суттєві основи правопорядку, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави, а саме в протизаконний спосіб втрутитись в здійснення правосуддя в України, і зробити так, щоб судова справа позичальника розглядалась не незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а іншим, територіально, і можливо, корупційно вигідним АТ "ІДЕЯ БАНК" судом, який, приймаючи позови від АТ "ІДЕЯ БАНК", робить несправедливі дії, які робив колись Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська для АТ "ПРИВАТБАНК", який також маніпулював договірною підсудністю згідно чинної на той час редакції ЦПК України. Тому позивач вважає, що АТ "ІДЕЯ БАНК", вносячи п.17 в Договір мав на меті отримати не передбачену Конституцією України можливість мати договірну, вигідну для себе підсудність, а такий намір спотворити процес правосуддя порушує суттєві основи правопорядку .

Позивач звертає увагу, що відповідач ніяким чином не надав обґрунтованих заперечень позиції, що норма п.17 Договору щодо місця виконання договору за місцем знаходження банку: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, виглядає такою, що не має під собою скільки-небудь раціональних та економічних підстав, адже не відповідає природі укладеного сторонами правочину та суперечить іншим умовам укладеного Договору, який передбачає безготівкове погашення позики, а всі платежі в оплату по Договору проводилися в місті Києві.

Процесуальні дії та рішення у справі.

06.08.2024 року позовна заява була сформована в системі «Електронний суд» та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Білоцерківського міськраойнного суду була передана судді Ярмолі О.Я. (а.с.25).

14.08.2024 року ухвалою судді було прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено розгляд на 19.09.2024р. (а.с.30).

11.09.2024 року відповідач направив суду відзив на позов, просив проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача (а.с.32-35).

12.09.2024 року позивач подала суду відповідь на відзив, не заперечила розгляд справи за відсутності позивача(а.с.42-46).

З`ясувавши позицію учасників судового процесу, дослідивши матеріалами справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи.

В судовому засіданні було встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» був укладений Договір кредиту та страхування № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021року /далі Договір/ (а.с. 15-18).

Згідно вказаного Договору банк відкрив позивачу банківський рахунок та надав кредит строком до 27.07.2026 року. Повернення заборгованості за Договором здійснюється через рахунок, номер якого зазначений в Договорі, відкритий у Банку відповідно до порядку повернення кредиту, згідно додатку №1 до Договору (п.1.6 Договору).

Пунктом 17 Договору передбачено, що зобов`язання сторін за Договором діють до їх повного виконання. Також сторони підтверджують, що цей договір виконується за місцем знаходження Банку : 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова,11. І у випадку спору між сторонами за цим Договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання Договору (а.с.18).

Встановлено, що між сторонами існує судовий спір з приводу виконання даного Договору та даний спір перебуває на розгляді в Галицькому районному суді м. Львова, (справа 461/4717/24)

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

За загальним правилом, визначеним статтею 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Винятки із вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до положень наведеної правової норми за місцем виконання договору можуть пред`являтися позови за наявності однієї з таких умов: у договорі зазначене місце виконання; вимоги, заявлені на підставі договору, який можна виконувати тільки в певному місці.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

В даному випадку, сторони Договору кредиту та страхування № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021року погодили, що договір виконується за місцем знаходження Банку : 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова,11. І у випадку спору між сторонами за цим Договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання Договору.

Згідно п.1.13 Договору клієнт має право протягом 14 календарних днів з дня укладення Договору відмовитися від Договору без пояснення причин, у тому числі після отримання ним грошових коштів.

Отже, сторони вільно, на власний розсуд та в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021р., зокрема, сторони встановили в договорі місце виконання зобов`язання.

З огляду встановлених судом обставин, вбачається, що між сторонами спору щодо виконання договору не існувало, а лише в 2024 році, після ініціювання банком судової справи в Галицькому районному суді м. Львова, позивач виявила, як зазанчає, прихований намір банку встановити договірну підсудність та звернулася до суду з даним позовом про визнання недійсним пункту 17 Договору, що наразі, фактично вказує на намір сторони змінити підсудність існуючої вже на розгляді суду справи № 461/4717/24.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач просить визнати недійсним повністю пункт 17 кредитного договору № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021р., при цьому, позивачем необгрунтована вимога про скасування першої частини цього пункту : «Зобов`язання сторін за Договором діють до їх повного виконання» (а.с.18).

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оспорюваної умови кредитного договору вимогам законодавства. Позивач не довела, що положення укладеного сторонами правочину (п.17 Договору) посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, чи спрямоване на порушення публічного порядку.

У справі, що розглядається позивач вказує, що згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні основної позовної вимоги, моральна шкода визначається автоматично.

Однак такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством не передбачено визначення моральної шкоди автоматично.

Згідно із ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним окремого положення кредитного договору № Е07.00606.008411023 від 27.07.2021р, то похідною є і відмова у стягненні з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди.

З огляду наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст.12,81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 23.09.2024 року.

Суддя О. Я. Ярмола