ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22ц/821/1440/24 Справа № 711/3583/24 Категорія: 305010300 Головуючий по 1 інстанції Кондрацька Н.М. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Король Олег Анатолійович;

відповідач - Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Державна казначейська служба України, Черкаська обласна прокуратура;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Черкаській області;

особи, які подали апеляційні скарги - Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

03.05.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Король О.А. звернувся в суд з вказаним позовом в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 500 000 грн. компенсації моральної шкоди ( з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) та 80 000 грн. (вісімдесят тисяч) компенсації матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що до ЄРДР 10.07.2015 року внесено відомості про кримінальне правопорушення № 0000292 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

10.11.2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України.

Ухвалою Придніпровського районного суду від 15.11.2017 року щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.10.2022 року ОСОБА_1 визнано не винуватим та виправдано за 2 фактами.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25.04.2023 року вищевказаний вирок залишено в силі. До Верховного Суду касаційні скарги не подавалися.

Вказує, що загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить: 60 місяців 14 днів.

За надання правничої допомоги у вказаному кримінальному провадженні, ОСОБА_1 сплачено адвокату Королю О.А. грошові кошти у розмірі 80 000 грн. в якості гонорару, чим і обґрунтовує завдану матеріальну шкоду.

Обгрунтовуючи завдання моральної шкоди, позивач зазначає, що йому було пред`явлено обвинувачення за двома епізодами ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у двох окремих злочинах, що вбачається із вироку. Відповідно, відшкодування у випадку виправдання за 1 злочин та за 2 злочини не може бути однаковим.

Вказує, що ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні двох особливо тяжких злочинах, за які передбачено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Під час досудового розслідування відносно позивача був обраний запобіжний захід у вигляді застави. На момент застосування запобіжного заходу 400 000 грн. в доларовому еквіваленті становило 15 100 доларів США (15.11.2017 року). Станом на 20.10.2020 року (день винесення ухвали про повернення застави) - 14 099 доларів США. Тобто, Позивач не міг користуватися вказаними коштами власного підприємства більш ніж п`ять років, а в результаті отримав на 1000 доларів США менше.

Фактично на всі транспортні засоби ТОВ «Ресурстехнобуд», за клопотанням слідства, накладено арешт, який тривав також п`ять з половиною років. Внаслідок чого позивач не мав змоги розпоряджатися власністю власного підприємства - оновлювати автомобільний парк, відчужувати та придбавати нову техніку. Більш того, вказане майно перебувало під загрозою конфіскації і це був не один автомобіль чи трактор, а як вбачається із вироку, відразу 9 транспортних засобів.

Хвилювання та думки про те, що до позивача може бути застосоване покарання у вигляді позбавлення волі, тримали його у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї та на роботі. На поїздки до органів досудового розслідування, органів судової влади, оцінювачів він марно згаяв час, який міг бути витрачений на сім`ю та роботу. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання. Їздити ж приходилося із Львівської області до м. Черкаси, а це близько 1500 км. в обидві сторони.

У позові зазначається, що на утриманні позивача перебуває малолітня дитина. Думки про те, що він не зможе забезпечити сина всім необхідним, бо перебуватиме за гратами, також заганяли його у депресивний стан. Завданні моральні страждання спричинили негативні зміни у житті позивача: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість.

Відтак, моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивач оцінює у 500 000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2024 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - задоволено.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого с. Яблунівка, Золочівського району Львівської області) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) грн. та 80000 (вісімдесят тисяч) грн. матеріальних збитків, а всього 580000 (п`ятсот вісімдесят тисяч) грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Головне управління Національної поліції в Черкаській області подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суд першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. При обрахунку розміру моральної шкоди неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: не застосовано ст. 23 ЦК України, ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у взаємозв`язку зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн.

Вказує, що в разі задоволення позову, з Державного бюджету України підлягають відшкодуванню грошові кошти в рахунок відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати на час постановлення рішення (1600 грн.) за 65 місяців перебування під слідством та судом - 104 000 грн.

В апеляційній скарзі зазначається, що позивачем та його представником документально не доведено факт понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 80 000 грн., відтак рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2024 року є незаконним та необґрунтованим.

Не погоджуючись з рішенням суду Черкаська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2024 року змінити, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до 104 800 грн., а в частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 80 000 грн. - скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник вважає, що рішення суду в частині розміру моральної шкоди ухвалено з неправильним застосуванням ст. 23 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн. Тому, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності для відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Вважає, що визначений розмір моральної шкоди ОСОБА_1 є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості.

Вказує, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2024 року в частині відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 прийнято з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню в зв`язку з недоведеністю понесення втрат.

20 серпня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ДКС України - Яроша С.В. надійшов відзив на апеляційні скарги в якому просить апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області задовольнити, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2024 року скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вказує, що ознайомившись з апеляційною скаргою Черкаської обласної прокуратури погоджується з її вимогами частково, натомість з вимогами апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області погоджується у повному обсязі та вважає рішення суду таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи, без врахування правової позиції ВС в подібних правовідносинах і таким, що підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

У відзиві зазначається, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт постановлення судом виправдального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вказане судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання матеріальної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року № 9-рп/99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину (п.п. 1.2. п. 1 резолютивної частини рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення (ч. 4 ст. 532 КПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 вказано, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 10.11.2017 року (дати повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 25.04.2023 року (дати набуття законної сили ухвали суду апеляційної інстанції про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції), або 5 років 5 місяців та 15 днів, загалом 65 місяців та 15 днів, що не заперечується сторонами.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 4, 5 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України № 266/94-ВР, відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому доводи апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області щодо не доведення ОСОБА_1 заподіяння шкоди, не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Як вбачається з матеріалів справи позивач обґрунтовує майнову шкоду витратами на правничу допомогу адвоката у кримінальному провадженні в сумі 80 000,00 грн. згідно договору від 15.11.2017 року № 1 «Про надання правової допомоги».

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно наданих до позовної заяви копій документів, під час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом останній користувався послугами захисника - адвоката Короля О.А.

Між адвокатом Королем О.А. та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги, п.2.1. якого адвокат зобов`язується надати юридичні послуги у кримінальному провадженні № 0000039.

27.01.2016 року між адвокатом Королем О.А. та ОСОБА_1 укладено угоду про надання юридичної допомоги, п. 1.1 якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а саме представництво інтересів замовника в якості представника, захисника в судах усіх юрисдикцій, правоохоронних органах, у тому числі прокуратурі, підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, а також органах нотаріату та державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 4.1. роботу, виконану адвокатом, замовник сплачує у порядку та розмірі згідно додатку №1 доданого договору.

Відповідно до додатку до договору № 1 від 15.11.2020 роботу, виконану адвокатом, замовник сплачує у порядку та розмірі згідно додатків до даного договору.

До матеріалів справи додані квитанції до прибуткових касових ордерів № 1 виданих на підставі Договору № 1 від 15.11.2017 року, від 31.12.2018 року на суму 15000 грн., від 25.12.2019 року на суму 15000 грн., від 30.12.2020 року на суму 15000 грн., від 28.12.2021 року на суму 15000 грн., від 26.12.2022 року на суму 15000 грн. та від 25.04.2023 року на суму 5000 грн.

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_2 прийняті кошти від ОСОБА_1 за надання правничої допомоги.

Відповідно до вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2022 року (справа №712/1416/183027/15-к) вбачається, що питання стосовно розподілу судових витрат, а саме витрат, пов`язаних із наданням ОСОБА_1 правничої допомоги у кримінальному провадженні, не вирішувалося.

Враховуючи п. 4 ст.3 Закону України №266/94-ВР надані позивачем докази в частині надання правничої допомоги захисником адвокатом Королем О.А. в рамках кримінального провадження № 0000292 з 15.11.2017 року, а це більше ніж 5 років, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовна вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат по оплаті правничої допомоги адвоката в розмірі 80000 грн. підлягає до задоволення.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Щодо вирішення позовної вимоги про відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Передбачене частиною п`ятою статті 4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19, Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, провадження № 61-2934св18, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, провадження № 61-7643св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц, провадження № 61-20656св21.

Суд першої інстанції керувався тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР, позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом ( з 10 листопада 2017 року ( з часу порушення кримінальної справи ) по 25 квітня 2023 року (дата набрання виправдувального вироку суду законної сили).

Суд першої інстанції визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством, а саме : станом на 2024 рік. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме : негативні наслідки, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що, визначаючи розмір моральної шкоди згідно до норм Закону України № 266/94-ВР, суд першої інстанції вірно розрахував кількість місяців перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, вказавши, що мінімальний розмір моральної шкоди, що гарантований державою, становить 520 000 грн. (65 міс. х 8000 грн. - розмір мінімальної заробітної плати з квітня поточного року).

Так, у відповідності до п. 3 ст. 13 Закону України 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на день відшкодування.

Вище вказана позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 468/901/17-ц.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. (а.с.108-112).

За таких обставин, враховуючи вище викладене, мінімальна сума моральної шкоди , яку необхідно відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок державних коштів за час перебування під слідством і судом становить 500 000 грн., а тому рішення суду першої в частині стягнення суми моральної шкоди також є вірним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури в частині визначення суми моральної шкоди не відповідають нормам Закону України № 266/94-ВР, а тому не підлягають до задоволення.

Колегія суддів зазначає, що перебування в якості обвинуваченого під час досудового розслідування та судовому розгляді кримінального провадження, спричиняє в особи суттєві моральні страждання, та визначальним чином впливає на її життєвий устрій. Тобто, сам факт перебування під слідством та судом особи, яку виправдано у відповідному кримінальному провадженні, свідчить про наявність у неї права на відшкодування моральної шкоди, визначеного законом - ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», незалежно від оцінки правомірності дій органів досудового розслідування та суду, а тому доводи апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області щодо відсутності підстав для задоволення позову не підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Черкаської обласної прокуратури та ГУНП в Черкаській області слід залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2024 року - без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржниками.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 23 вересня 2024 року.

Судді