ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 372/4156/18

провадження № 61-10402св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О. від 19 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА) та ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання розпорядження недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що розпорядженням голови Обухівської РДА від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на землю загальною площею 0,12 га. У подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 2009 року за № 3312 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , шляхом постановлення 24 вересня 2011 року на державному акті на право власності серії ЯЖ № 217208 відмітки про перехід права власності. Проте встановлено, що громадяни, яким безоплатно надано у власність земельні ділянки, накладаються на водне плесо річки Стугна, що суперечить нормам чинного законодавства.

Ураховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації просив суд визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проєкту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 . Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Короткий зміст ухвалених по справі судових рішень

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проєкту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 .

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, рішення Обухівського районного суду Київської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року ОСОБА_3 , як особа, яка не була залучена до участі у справі, але рішенням суду вирішено питання про її права та обов`язки, звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24 березня 2011 року між нею та ОСОБА_1 . Проте вона не була залучена до участі у справі в якості відповідача, що є підставою для скасування рішення суду і відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у справі № 372/4156/18 - закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку наявні відомості про спірну земельну ділянку, власник ОСОБА_1 . За відсутності реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, відсутності таких даних в Державному земельному кадастрі, у позивача були відсутні підстави для залучення її до участі у справі в якості відповідача. Апеляційний суд зазначив, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_3 не була власником земельної ділянки, тобто у неї не виникло права на користування, володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою, отже рішенням суду не вирішувалось питання про її права та обов`язки.

Узагальнені доводи аргументів касаційної скарги

У липні 2024 року особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року, які у подальшому уточнила, та просить скасувати зазначену ухвалу апеляційного провадження та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права.

ОСОБА_3 указує на те, що апеляційний суд не застосував статті 4, 204, 210, 328, 334 та 657 ЦК України, не врахував пріоритетність положень ЦК України над іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання набуття права власності на нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки, та того факту, що до 01 січня 2013 року право власності на земельні ділянки переходило до особи не моменту державної реєстрації відповідного права, а з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину, на підставі якого набувається відповідне право власності на землю

Зазначає, що апеляційний суд приймаючи оскаржувану ухвалу порушив положення частини четвертої статті 263 ЦПК України, а саме, не врахував та не застосував до спірних взаємовідносин ряду висновків Верховного Суду, в тому числі Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постановах від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 334/1153/21, від 06 липня 2022 року у справі № 372/3737/19, від 01 червня 2022 року у справі № 405/8859/19, щодо відсутності впливу державної реєстрації права на нерухоме майно (до 01 січня 2013 року) на виникнення в покупця нерухомого майна, в тому числі земельної ділянки, прав власника на це майно.

Указує на те, що апеляційний суд порушив частину першу статті 352 та пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України, а саме, безпідставно закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , чим неправомірно позбавив заявника права на апеляційне оскарження рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року, яким фактично вирішено питання про право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 372/4156/18 та витребувано цивільну справу з Обухівського районного суду м. Києва.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що на підставі державного акту серії ЯЖ № 217208 про право власності на земельну ділянку, виданого начальником управління (відділу) земельних ресурсів Обухівського району 21 травня 2008 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада.

Указаний державний акт виданий на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проєкту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради».

Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року № 3312 відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008 на користь ОСОБА_1 шляхом проставлення 24 вересня 2011 року на державному актів на право власності серії ЯЖ № 217208 відмітки про перехід права власності.

24 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва.

З даного договору купівлі-продажу вбачається, що земельна ділянка, що відчужується, належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217208, виданого управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 506 від 07 квітня 2008 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 42 від 21 травня 2008 року. На державному акті про право власності на земельну ділянку зроблена відмітка приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л. І. про посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки 30 грудня 2009 року за реєстровим номером 3309, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_1 , що зареєстровано в поземельній книзі 24 березня 2011 року за реєстровим номером 060140013:3:051.

Обґрунтовуючи наявність права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, - ОСОБА_3 надала суду копію договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 24 березня 2011 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення, є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Апеляційний суд закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року зазначив про те, що остання на час ухвалення місцевим судом рішення, не була власником спірної земельної ділянки, оскільки вона не зареєструвала право власності на зазначену земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0008, тобто у неї не виникло права на користування, володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою, отже вищезазначеним рішенням суду не вирішувалось питання про її права та обов`язки.

Проте, з таким висновком апеляційного суду у повній мірі погодитись неможливо з наступних підстав.

Так, у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права власності на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Отже, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Оскільки відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 24 березня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. М. за номером 469, зареєстрованого 24 березня 2011 року у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним №4378743 ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, то висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 не є власником спірної земельної ділянки є помилковим.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, провадження № 14-301цс18).

При цьому, саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Водночас питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Аналогічного по суті висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі № 504/2457/15-ц від 07 квітня 2020 року дійшла висновку про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи щодо якої ухвалено це рішення і не визначає права чи обов`язки інших осіб.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14- 256цс18).

Оскільки задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації про визнання розпорядження недійсним та витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не є підставою для висновку, що таке задоволення позову стосується заявниці, оскільки щодо неї як власниці земельної ділянки рішення не ухвалене та воно не визначає її права чи обов`язки.

Оскільки судом першої інстанції судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою, проте апеляційний суд помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки апеляційний суд дійшов правильного по суті висновку щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 , однак з помилкових мотивів, вказане судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року змінити, виклавши мотиви закриття апеляційного провадження в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов