Справа № 357/2468/24
Провадження № 2/357/2083/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04 липня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Орєхова О. І. ,
за участі секретаря Вальчук М. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -
В лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської міської ради, третя особа: державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, посилаючись на наступні обставини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 82 роки, померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , видане Шкарівською сільською Радою народних депутатів, запис за № 12.
Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 .
30 листопада 1979 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Шкарівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 26, яким усе своє майно заповідала йому, ОСОБА_1 .
В Третій білоцерківській державній нотаріальній конторі 24 липня 2001 року відкрито спадкову справу за № 242/2001 щодо майна померлої ОСОБА_2 . Відповідно до заяви № 360 від 24 липня 2001 р. спадщину він прийняв. Інші спадкоємці відсутні.
22 листопада 2023 року державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. виніс постанову про відмову йому у оформленні спадкових прав на майно та видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_2 , оскільки право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстровано.
Чому відсутня реєстрація йому невідомо. ОСОБА_2 була постійною жителькою села Шкарівка, проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - до дня смерті.
Належна реалізація спадкових прав виявилась неможливою з об`єктивних та незалежних від нього причин, а саме: відсутності реєстрації права власності об`єкту спадкування.
Просив суд визнати в порядку спадкування за заповітом за ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ( а. с. 1-5 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 33 ) та матеріали передані для розгляду канцелярією та отримані 12.02.2024 року згідно контрольного журналу.
Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Ухвалою судді від 16 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 18 березня 2024 року ( а. с. 37-38 ).
Ухвалою суду від 18 березня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 15 годину 00 хвилин 23 квітня 2024 року ( а. с. 46-47 ).
Ухвалою суду від 18.03.2024 року витребувано у державного нотаріуса Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. належним чином завірену копію спадкової справи № 242/2001, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ( а. с. 48-49 ).
Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою позивача та інших учасників, а також відсутності від позивача заяви про розгляд справи у його відсутність та стосовно можливого розгляду справи в заочному порядку.
Останнього разу, розгляд справи було відкладено на 04.07.2024 року ( а. с. 62 ).
Відповідач Білоцерківська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить Довідка про доставку електронного документу.
Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, а також виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач білоцерківська міська рада належним чином та завчасно повідомлялася про дату, час та місце слухання даної справи по суті.
При цьому, матеріали справи не містять жодних заяв та клопотань від відповідача ( його представника ) про розгляд справи за його відсутності.
Така заява міститься в справі лише про розгляд підготовчого судового засідання 18.03.2024 року ( а. с. 53 ).
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
В свою чергу, позивач та третя особа скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача.
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки, належним чином повідомлений відповідач Білоцерківська міська рада, свого представника не направили в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надали відзив і позивач не заперечував проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд.
04 липня 2024 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 82 роки, померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 , видане Шкарівською сільською Радою народних депутатів, запис за № 12 ( а. с. 7 ), після її смерті залишилося спадкове майно.
30 листопада 1979 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Шкарівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 26, яким усе своє майно заповідала ОСОБА_1 ( а. с. 8 ).
Згідно листа, за підписом старости с. Шкарівка ОСОБА_3 від 01.06.2023 року, Шкарівський старостинський округ повідомляє, що ОСОБА_2 , 1914 року народження, на час складання заповіту ( 30.11.1979 р., номер в реєстрі 26 ) була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до Погосподарської книги 1980-1985 р. ( книга №5, 7 ), ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до Погосподарської книги 1986-2000 р. ( книга № 6 ) ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 10 ).
В матеріалах справи міститься технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ( а. с. 11-15 ), замовником якого є ОСОБА_1 , паспорт виготовлено 08.06.2023 року.
Згідно характеристики житлового будинку садибного типу, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що житловий будинок побудований в 1930 році, в цьому році побудований погріб з шийкою, прибудова здійснена в 1986 році ( а. с. 15 ).
З доданої з боку позивача до позовної заяви погосподарській книги вбачається, що за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 вказаний член господарства ОСОБА_2 , голова сім`ї, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а. с. 16-23 ).
Так, в зазначеній погосподарській книзі стосовно характеристик житлового будинку зазначено, рік побудування 1970, матеріал стін глиняна цегла, матеріал покрівлі шифер, загальна площа 30,5 кв.м., житлова 21 кв.м., в подальшому площа була змінена.
Встановлено, що в Третій білоцерківській державній нотаріальній конторі 24 липня 2001 року відкрито спадкову справу за № 242/2001 щодо майна померлої ОСОБА_2 , відповідно до заяви № 360 від 24 липня 2001 року, спадщину прийняв ОСОБА_1 , інших спадкоємців не встановлено, про що зазначено в постанові державного нотаріуса Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. від 23.11.2023 року.
Зазначеною постановою від 23.11.2023 року державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. відмовила позивачу ОСОБА_1 у оформленні спадкових прав на майно та видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_2 , оскільки право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстровано ( а. с. 6 ).
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вважає, що за ним повинно бути визнано право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, яке належала померлій ОСОБА_2 .
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У силу ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Отже, постановою від 23.11.2023 року державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. відмовила позивачу ОСОБА_1 у оформленні спадкових прав на майно та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_2 , оскільки право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не зареєстровано ( а. с. 6 ).
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п.3.3) зазначається, що найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Але, як свідчить проведений аналіз справ цієї категорії, суди не завжди при винесенні рішення про відмову в задоволенні позову враховують зазначені обставини. А також не враховують, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав.
Встановлено, що у сільській місцевості є будинки, продані колгоспами членам колгоспів, проте нотаріально такі договори купівлі-продажу не посвідчувалися. Судами визнається право власності за спадкоємцями за наявності рішення зборів колгоспу про продаж будинку, документів про сплату визначеної в рішенні вартості будинку та довідок сільської ради про термін проживання спадкодавця в будинку. До участі у справі залучається правонаступник колгоспу, а в разі його відсутності - орган місцевого самоврядування.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
1 липня 2004 року прийнято Закон України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі Закон № 1952-ІV).
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про внесення права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Згідно частини 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селещах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
Відповідно до доданих з боку позивача документів вбачається, що вищевказаний житловий будинок, дата його побудови 1970 рік.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником міністра комунального господарства 31.01.1966 року, та Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року № 56, передбачали обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах.
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності.
Згідно записів в погосподарській книзі, додані до позовної зави, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , побудований в 1970 році, рахується за померлою ОСОБА_2 та остання за життя була головою даного домогосподарства.
Отже, з матеріалів справи та доданих з боку позивача документів в якості доказів вбачається, що дійсно померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , однак за життя останньою не було зроблено реєстрації та отримано правовстановлюючий документ.
Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, відсутність реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, а також відсутність свідоцтва про права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 не є перешкодою для реалізації ОСОБА_1 права на прийняття спадщини, оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця.
Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/352/16-ц.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на спадкове майно після померлої ОСОБА_2 .
У відповідності до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду віднести за рахунок позивача.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 15, 16, 182, 328, 392, 1216, 1218, 1258, 1261, 1262, 1269 ЦК України, ст. ст. 2. 4, 12, 13, 14, 19, 43, 76, 77, 81, 128, 133, 141, 187, 211, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280-289 ЦПК України суд, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: державний нотаріус Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в поряду спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області потягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення на надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса проживання: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 , виданий БЦ РВ ГУ МВС України у Київській області 15.05.1997 року );
Повне заочне судове рішення складено 04 липня 2024 року.
Заочне рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
Суддя О. І. Орєхов