справа № 761/9689/24 головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року про повернення заяви у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткового строку на прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визначити йому додатковий строк для подачі до нотаріуса заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , а саме частки права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху з підстав несплати позивачем судового збору.

Ухвала суду мотивована тим, що як у позовній заяві, так і у клопотанні про звільнення від сплати судового збору від 12 березня 2024 року, позивач не наводить доводів та не надає суду жодних доказів на підтвердження того, що його майновий стан скрутний або є інші вагомі підстави для звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру. Саме лише посилання на зазначені у клопотанні обставини не є підставою для задоволення клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду від 01 травня 2024 про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції суд не надав жодної оцінки доданим до клопотання про звільнення від сплати судового збору доказам, які підтверджують підстави для звільнення від сплати останнього. Відтак, суд постановив ухвалу, яка не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки, які були вказані в ухвалі суду про залишення позову без руху, а тому відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року; "Беллет проти Франції" від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткового строку на прийняття спадщини.

Разом з позовом позивачем подано заяву про звільнення від сплати судового збору з додатками.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем відомості про відсутність у нього доходу не зумовлюють у повній мірі звільнення його від сплати судового збору, оскільки такі відомості не свідчать про його скрутне матеріальне становище.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначені Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, з відповідними змінами та доповненнями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з цим, відповідно до пп.1 п.2 ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Вказуючи, що надані позивачем відомості про відсутність у нього доходу не зумовлюють у повній мірі звільнення його від сплати судового збору, оскільки такі відомості не свідчать про його скрутне матеріальне становище, суд першої інстанції не навів жодних аргументів та розрахунків, на яких ґрунтується такий висновок.

У відповідності до поданої суду першої інстанції заяви про звільнення від сплати судового збору, до неї було долучено ряд додатків. Зазначені документи, суд першої інстанції не проаналізував, оцінки їм, з огляду на їх зміст, не надав та до матеріалів справи не долучив.

Зазначені обставини позбавляють суд апеляційної інстанції можливості здійснити перевірку обґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині, що надані позивачем відомості про відсутність у нього доходу не зумовлюють у повній мірі звільнення його від сплати судового збору.

Вирішуючи питання звільнення від сплати судового збору слід враховувати й практику Європейського суду, який зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Аналогічної практики дотримується й Верховний Суд при вирішенні питань щодо наявності підстав для звільнення заявників від сплати судового збору.

Відтак суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав не сплати позивачем судового збору, оскільки судом першої інстанції належним чином не забезпечено розгляд клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали та є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, у відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.