Справа № 369/5090/23
Провадження № 2/369/1045/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/5090/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дванадцята державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Позивач був зареєстрований та проживав станом на час смерті разом зі спадкодавцем, починаючи з 1990 року. 04 червня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3844. За змістом заповіту спадкодавець заповіла, зокрема, ОСОБА_1 належну їй частку будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

23 листопада 2017 року позивач звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте своєю постановою державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на ім`я позивача з підстав пропуску встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Доводи про спільне проживання зі спадкодавцем державний нотаріус проігнорував. 26 жовтня 2018 року державний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 890від 15 червня 2011 року на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На переконання позивача нотаріус на врахував приписи частини третьої статті 1254 ЦК України, за змістом якого заповіт скасовує попередній заповіт. 12 лютого 2022 року ОСОБА_1 звертався до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження, проте ухвалою від 08 грудня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області заяву залишив без розгляду в зв`язку з наявністю спору про право. Позивач наголошує на тому, що не подавав заяв про відмову від спадщини. Вважає, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку, проте нотаріус не перевірила місце відкриття спадщини, спадкоємців, які проживали разом зі спадкодавцем, чим порушила його право на спадщину.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд:

1.встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини;

2.встановити факт прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 ;

3.визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ;

4.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 16 жовтня 2023 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.

У грудні 2023 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що заповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Від шлюбу народилися двоє дітей: позивач ОСОБА_1 та мати відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 є сином ОСОБА_6 та онуком спадкодавця ОСОБА_3 відповідач проживав разом зі спадкодавцем станом на час відкриття спадщини. Станом на час відкриття спадщини ОСОБА_3 володіла 1/2 частиною житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя спадкодавець двічі складала заповіт. За умовами другого заповіту зазначену частину житлового будинку спадкодавець заповідала позивачу ОСОБА_1 , який у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини, а суд своїм рішенням відмовив у задоволенні заяви про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Натомість відповідач вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого станом на час подання позову позивачу та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині спірного житлового будинку кожному.

Ухвалою від 22 лютого 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче судове засідання, справу призначив до розгляду.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позові, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 20 жовтня 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_5 . Спадщина складалася з частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 27 жовтня 2017 року № 2 ОСОБА_6 була дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , а отже ОСОБА_2 є внуком спадкодавця ОСОБА_3

15 червня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, заповідала онуку ОСОБА_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 червня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 заповіла сину ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_2 , в рівних частках заповіла внукам ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3844.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Відповідно до копії довідки від 03 червня 2016 року № 2505, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу», ОСОБА_3 з 01 жовтня 1993 року до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . А згідно з копією довідки від 03 червня 2016 року № 02/08/4-515 за зазначеною адресою в житловому приміщенні проживає двоє членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_7

04 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його бабусі ОСОБА_3 .

08 грудня 2016 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_11 купив квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та зареєстровано в реєстрі за № 1044.

23 листопада 2017 року державний нотаріус Дванацятої державної нотаріальної контори відмовив у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 , а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я після смерті його матері ОСОБА_3 в зв`язку з пропуском встановленого законом строку.

23 листопада 2017 року Виконавчий комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Київської області довідкою № 1513 посвідчив, що на момент смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем станом на час смерті.

26 жовтня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складалася з частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частку житлового будинку ОСОБА_2 зареєстрував також 26 жовтня 2018 року.

Заочним рішенням від 08 грудня 2022 року у справі № 369/5571/20 Києво-Святошинський районний суд Київської області залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою від 08 грудня 2022 року у справі № 369/561/22 Києво-Святошинський районний суд Київської області залишив заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини без розгляду.

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади Борщагівської територіальної громади від 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 з 06 січня 1990 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом від 13 березня 2022 року депутат Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Байда О. в присутності свідків-сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 встановлено, що ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час складення акту за адресою: АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі акта депутата.

За змістом довідки від 13 березня 2022 року, виданої виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час видачі довідки за адресою: АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі акта депутата.

Згідно з копією довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 09 грудня 2023 року ОСОБА_2 проживав на день відкриття спадщини разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально-посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 521, ОСОБА_14 повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_15 з дня народження фактично не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . З якого часу зазначені особи почали проживати у зазначеному будинку ОСОБА_14 невідомо.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 повідомили, що ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 постійно проживав з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Так спірні позовні відносини стосуються встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за заповітом, а отже суду належить з`ясувати порядок набуття такого права власності та визначити відповідність обставин справи такому порядку.

Щодо встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем суд керується такими міркуваннями.

Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем необхідне позивачу для вирішення питання щодо прийняття спадщини.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частинами першою, другою та шостою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

Аналізуючи докази в матеріалах справи, суд акцентує увагу на копіях матеріалів спадкової справи № 713/16 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в якій міститься ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області про витребування доказів, постановлена у справі № 369/5571/20 за позовом ОСОБА_1 до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_18 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Аналіз відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме змісту мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, якою залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду від 03 грудня 2021 року, дає підстави для висновку про те, що мати ОСОБА_3 на момент її смерті постійно не проживала з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , оскільки спадкова справа заведена за місцем відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 в Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі, де померла була зареєстрована і проживала на момент смерті. Зазначену обставину суд визнав доведеною на підставі довідки Комунального центру «Центр Комунального сервісу», заяви позивача до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, в якій він сам зазначав місцем реєстрації та проживання померлої АДРЕСА_3 .

Зазначена постанова Київського апеляційного суду від 23 червня 2022 року в касаційному порядку не оскаржена та набрала законної сили.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначену норму встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 23 червня 2022 року обставини у справі № 369/5571/20 мають преюдиційне значення при розгляду спірних позовних вимог, та не доказуються при розгляду цієї справи.

За таких умов позовні вимоги встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недоведені ОСОБА_1 .

Оскільки вимога про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у спірних правовідносинах поставлена у пряму залежність від доведеності факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то з огляду на необґрунтованість вказаної позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування також задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання порушеним права ОСОБА_1 , за захистом якого він звернувся з цим позовом.

У травні 2024 року суд отримав заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина третя та п`ята статті 254 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 роз`яснила, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, тобто застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Враховуючи те, що при розгляді по суті позовних вимог суд не встановив факту порушення права ОСОБА_1 , то позовна давність не застосовується.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дванадцята державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва