Справа № 939/728/24
РІШЕННЯ

Іменем України

16 травня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.,

за участі секретаря Рассказової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Роман Іванович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через представника адвоката Яреська Т.В., звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона ( ОСОБА_1 ) з реєстру боржників дізналася про відкрите відносно неї виконавче провадження № 64729930 з примусового виконання виконавчого напису № 21598, вчиненого 03 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Київської області Гораєм О.С. про стягнення із неї (позивача) на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості в розмірі 32 782,44 грн. Вважає, що даний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з порушенням приватним нотаріусом порядку вчинення оскаржуваного виконавчого напису, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, вона (позивач) дізналася, що вказаний виконавчий напис вчинено на договорі про відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки № НОМЕР_1 від 16 липня 2012 року, що був укладений між нею і ПАТ «Дельта Банк», тоді як стягнення за виконавчим написом відбувається на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна». Вона з даним товариством жодних договорів, у тому числі нотаріально посвідчених, не підписувала та не отримувала від даного товариства ніяких повідомлень з приводу дострокового повернення кредиту чи про стягнення боргу за виконавчим написом нотаріуса, а тому про наявність заборгованості перед відповідачем нічого не знала. Таким чином, оспорюваний виконавчий напис вчинений із порушенням порядку його вчинення у частині не надсилання обов`язкового повідомлення-застереження про його вчинення, що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Крім того, оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вчинений на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконним і нечинним. Договір на якому вчинено виконавчий напис нотаріуса не був нотаріально посвідченим. Також, оскаржуваний виконавчий напис вчинений з порушенням порядку його вчинення у частині перевірки безспірності заборгованості. З огляду на вказані обставини, просила визнати виконавчий напис № 21598, вчинений 03 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., таким, що не підлягає виконанню. Крім того, просила стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 18 028,22 грн, які були зараховані на рахунок стягувача ТОВ «Росвен Інвест Україна» у виконавчому провадженні № 64729930 з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису, та судові витрати.

У порядку забезпечення позову позивач, через представника адвоката Яреська Т.В., звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, просила зупинити стягнення за спірним виконавчим написом.

За ухвалою суду від 22 березня 2024 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення за спірним виконавчим написом.

За ухвалою суду від 22 березня 2024 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат Яресько Т.В. у судове засідання не з`явилися, просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ТОВ «Росвен Інвест Україна» свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не надав.

Треті особи приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. і приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Р.І. в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки учасники справи не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне повідомлення учасників про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 було укладено договір № 002-28013-160712 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (а.с. 21-23).

03 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.М. вчинено виконавчий напис № 21598 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості за кредитним договором № 002-28013-160712 від 16 липня 2012 року, за період з 22 травня 2020 року по 31 січня 2021 року в розмірі 32 782,44 грн, яка складається із: 21 692,97 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 10 589,47 грн прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису (а.с. 20).

На підставі вказаного виконавчого напису, 05 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. відкрито виконавче провадження № 64729930 щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості в розмірі 32 782 гривні 44 копійки (а.с. 24-25).

Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, залишено без змін, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі №158/2157/17.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржений виконавчий напис, вчинений нотаріусом 03 лютого 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Договір № 002-28013-160712 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 16 липня 2012 року, який був наданий нотаріусу на підтвердження укладення між ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Росвен Інвест Україна», та ОСОБА_1 кредитного договору, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Росвен Інвест Україна» в частині визнання виконавчого напису № 21598 від 03 лютого 2021 року підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів, суд зазначає наступне.

З листа приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельника В.І. № 8260 від 18 березня 2024 року та платіжної інструкції № 3667 від 08 березня 2024 року вбачається, що в межах виконавчого провадження № 64729930 з примусового виконання виконавчого напису № 21598, виданого 03 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., із ОСОБА_1 було стягнуто кошти в розмірі 18 132 гривні 46 копійок, які зараховані на депозитний рахунок приватного виконавця; відповідно до інформації, наданої ТОВ «Росвен Інвест Україна» на рахунок стягувача зараховано кошти в розмірі 18 028 гривень 22 копійки (а.с. 27, 28).

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

З огляду на те, що виконавчий напис № 21598 від 03 лютого 2021 року визнано судом таким, що не підлягає виконанню, а тому відпали правові підстави для набуття ТОВ «Росвен Інвест Україна» коштів у розмірі 18 028,22 грн, примусово стягнутих із ОСОБА_1 на виконання оскаржуваного виконавчого напису, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Зазначена позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18.

Механізм та порядок повернення боржнику стягнутих з нього коштів від приватного або державного виконавця у результаті визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та закриття виконавчого провадження - чинним законодавством не врегульовано.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа - визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, в зазначеній статті відсутні будь-які положення про повернення стягнутих в рамках такого закінченого виконавчого провадження коштів боржнику з рахунків приватного виконавця.

Відтак, у Законі України «Про виконавче провадження» відсутній порядок повернення боржнику коштів у разі закінчення виконавчого провадження, а у випадку невжиття заявлених заходів та не стягнення безпідставно набутих коштів, обраний позивачем спосіб захисту та поновлення його порушених прав та інтересів буде неефективним, і як наслідок, позивач не зможе захистити порушені права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту суду належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)).

Крім того, слід враховувати, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.80 р. в справі "Артіко проти Італії", п. 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України").

Тобто, в кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне задовольняючи позов у цій частині, стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 18 028,22 грн, які було стягнуто з позивача за спірним виконавчим написом.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору № 24056 про надання правничої (правової) допомоги від 18 березня 2024 року разом із додатком № 1 до даного договору, акту приймання-передачі послуг № 1 від 18 березня 2024 року та розрахункової квитанції № 18/03/24 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 24056 від 18 березня 2024 року, згідно з якими витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 7 000,00 гривень (а.с. 37-43).

Однак, з огляду на складність справи та виконані адвокатом Яреськом Т.В. роботи, ціну позову та розмір задоволених вимог позивача, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн не відповідає переліку/вартості виконаних робіт і критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому з огляду на зазначене вище та встановлені судом обставини, дійшов висновку про необхідність стягнення таких витрат у розмірі 4 000,00 грн, що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 3 028 гривень.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельник Роман Іванович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Київської області Горая Олега Станіславовича, вчинений 03 лютого 2021 року та зареєстрований у реєстрі за № 21598, про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» заборгованості у розмірі 32 782 гривні 44 копійки, визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 18 028 (вісімнадцять тисяч двадцять вісім) гривень 22 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 16 травня 2024 року.

СуддяМ.Герасименко