Справа № 204/9880/23
Провадження № 2/204/288/24 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Самсонової В.В.
за участю секретаря Зайченко О.В.
за участю позивачки ОСОБА_1
за участю представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку,-
30 червня 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 відповідно до якої вона просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.10.2003 року укладений між ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від продавця ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 77/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову вказано, що ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 частину житлового будинку, а саме 77/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 23/100 домоволодіння належать гр. ОСОБА_5 , яка живе в ній. Зазначені 77/100 частини домоволодіння в будинку АДРЕСА_1 належали продавцеві ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 27 червня 2001 року, замість договору купівлі-продажу від 03.10.1985 року. На час продажу 77/100 частини даного домоволодіння ОСОБА_3 мешкав у м. Москва Російська Федерація, був гр. Росії, та зареєстрован у АДРЕСА_2 . Оформлення купівлі-продажу даних 77/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося на підставі письмового договору у присутності свідків. Від ОСОБА_3 на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 . 26 вересня 2003 року був складений договір про завдаток, в якому зазначається, що ОСОБА_6 передає гр. ОСОБА_7 , яка діє за довіреністю від ОСОБА_3 , завдаток у розмірі 2 120, 00 грн за купівлю частини будинку в АДРЕСА_1 . Згідно розписки, виданої 02.10.2003 року представником продавця ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 34 450,00 грн в рахунок купівлі-продажу частини будинку. 25 жовтня 2003 року був складений договір сторін у простій письмовій формі в присутності свідків. В подальшому договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим. Позивачці були передані ключі від будинку. Відповідач у цьому будинку не проживав з 1987 року. Ці данні підтверджуються записами будинкової книги, де зазначено що ОСОБА_3 прописан 10.07.1986 року, знятий з обліку 31.08.1987 року. Позивачка мешкає у будинку з моменту покупки 77/100 частини домоволодіння по теперішній час. На даний час позивач проживає зі своєю онукою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є її опікуном. Одержавши від покупця ОСОБА_1 грошові кошти за 77/100 частину даного домоволодіння, ОСОБА_3 для оформлення документів на зазначену частину домоволодіння в Україну з Росії не з`явився. Таким чином, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач у вказаному будинку проживає разом зі своєю онукою, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Несе всі пов`язані з проживанням у будинку витрати, регулярно оплачує комунальні платежі (газ, тепло, електропостачання тощо) та утримує: будинок в належному санітарно-технічному стані. Сторонами при укладенні письмового договору було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу частини домоволодіння. Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2003 році. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін з моменту укладення Договору не заявляв. Будь-які суперечки між сторонами відсутні. Протизаконних умов Договір не містить. Сторонами виконано всі наявні в Договорі умови, проте частково порушена форма Договору, оскільки при його оформленні не була дотримана нотаріальна форма. В телефонному режимі з відповідачем до 2014 року періодично зв`язок підтримувався. Представник за довіреністю ОСОБА_4 померла. З 2014 року позивачка намагалась зв`язатися з відповідачем для нотаріального посвідчення договору, однак зв`язок з відповідачем перервався. Позивач та свідок ОСОБА_9 намагалися знайти відповідача, однак це не вдалося за можливе. При судовому розгляді з 2018 року по 2020 рік в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська по справі № 204/7156/18, в суді також намагався зв`язатися з відповідачем, однак знайти відповідача за адресою проживання не вдалося за можливе. Дотепер, з невідомих позивачці причин, незважаючи на те, що нею було зроблено все можливе для залучення відповідача до зазначеного питання, відповідач так і не зв`язався із позивачем, що можна розцінювати як ухилення від приведення договору у відповідність до норм діючого законодавства, а саме нотаріального посвідчення договору.
Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, проти заочно розгляду справи не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку частини 11 статі 128 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило.
Зі згоди позивачки та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити по наступним підставам.
26 вересня 2003 року між ОСОБА_10 (паспорт серія № НОМЕР_1 , тимчасовий), на підставі довіреності, та ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2 ) укладено договір задатку, відповідно до умов якого Килимник передала ОСОБА_10 завдаток в розмірі 2 120,00 грн., що еквівалентно 400 доларам США по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року в рахунок належних з неї 34 450,00 грн., що еквівалентно 6500 доларів по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року за квартиру (дом) по АДРЕСА_3 (а.с. 7).
Пунктом 4 вказаного договору задатку вказано, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений нотаріально через біржу не пізніше 20 жовтня 2003 включно.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно вимог частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У відповідності зі статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.
Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.
Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (частина перша статті 657 ЦК України тут і далі у редакції, чинній станом на 25 жовтня 2003 року).
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Отже, для задоволення вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна на підставі ч.2 ст.220 ЦК України позивач відповідно до вимог ст.81 ЦПК України має довести існування одночасно двох обставин: факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину і втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, а також факт домовленості двох сторін щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами.
Так, в судовому засіданні свідком ОСОБА_9 надано пояснення, що вона познайомилася з ОСОБА_1 2017-2018 рр. Вона допомагала їй шукати ОСОБА_3 в Москві, за адресою проживання його не було, вказала що виясняла, що квартира там у нього з 2004 року була, в театрі він не працює.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 ухилився від нотаріального посвідчення укладеного договору, оскільки взагалі в матеріалах справи відсутні відомості про його обізнаність щодо продажу домоволодіння та укладання договору купівлі-проваджу, у зв`язку з тим, що він особисто договір не підписував. ОСОБА_10 діяла на підставі довіреності, копії якої також в матеріалах справи не має. Таким чином, встановити волевиявлення ОСОБА_3 на укладання вказаного вище договору купівлі-продажу не має можливості.
Суд вказує, що позивачкою не було залучено до участі у справу ОСОБА_10 , яка могла би підтвердити факт дійсності укладання договору купівлі-продажу від 25.10.2003 року. Позивачкою в позовній заяві вказано, що ОСОБА_10 померла, проте доказів про вказаній факт до суду не надала.
Судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Крім того, позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.10.2003 року укладений між ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від продавця ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 77/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, в договорі між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 не було визначне частку, яку остання отримала, а тільки вказано частину домоволодіння, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а не 77/100.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Керуючись принципом змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Цей принцип передбачає, що суд не має права вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається біль вірогідним, ніж протилежний. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, позивач повинен довести наявність тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а не лише заявити про них.
Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 203, 209, 220, 626, 628, 632, 655 ЦК України, ст. ст.12, 13, 76-83, 89, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 294, 317-319, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя В.В. Самсонова