Провадження № 2/201/558/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 вересня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.,

за участі

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Дніпровська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21 вересня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Дніпровська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння, у якому просить визнати право ОСОБА_1 на проведення процедури приватизації на її ім`я у приватну власність земельної ділянки без участі і погодження землевпорядної документації з гр. ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що вона згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 р. є власником 47/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкодавцем майна був її батько, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідоцтво посвідчено державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори В.І. Білецькою, зареєстровано в реєстрі № 6-387. Державна реєстрація речового права на нерухоме майно підтверджується Витягом з ДРРП від 08 червня 2021 р.

Згідно довідки КП «ДМБТІ» ДМР від 09 червня 2020 р. власником 53/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є тітка позивача, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно технічному паспорту від 24 червня 2020 р. домоволодіння складається з житлового будинку літ. А загальною площею 156,8 кв.м., побудованого до 1917 р. погрібу, літ. Е, альтанки літ.Ж, сараїв літ.З.И, вбиралень літ.К.Л, споруд і мостіння № НОМЕР_1 , І.

Історичним підтвердженням факту володіння і користування родиною Демченків земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 є «Випис від 01 січня 1933 р. із актів земельної реєстрації на земельну дільницю, що є в АДРЕСА_1 у межах що зазначені на плані цього випису», дільницею площею 967 кв.м. на той час користувалися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (бабця і дід позивачки) на підставі карти володіння № 2052 від 22 листопада 1922 р. Реєстрація дільниці затверджена Дніпропетровською Міською радою 02 вересня 1932 протоколом № 115 і занесена до загального реєстру земельних дільниць по м. Дніпропетровському 19 серпня 1932 р. під № 8726 (стилістика тексту наведена з оригіналу Випису).

Рішенням Жовтневого районного суду від 17 березня 1971 року домоволодіння було розділено в натурі між спадкоємцями будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (братом і сестрою) після померлих батьків. Ухвалою Судової колегії Дніпропетровського обласного суду від 12 квітня 1971 р. рішення Жовтневого районного суду залишено в силі.

Згідно матеріалів спадкової справи № 88/2009, заведеної після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем, який подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, є дочка спадкодавца ОСОБА_2 , (двоюрідна сестра позивачки), яка більше двадцяти років тому виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання. У зв`язку зі смертю матері вона приїздила з Ізраїлю до Дніпра і прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори, але Свідоцтво про право власності на майно не змога отримати з причини наявності якихось помилок в документах.

Маючи намір приватизувати земельну ділянку під домоволодінням, позивач неодноразово в телефонному режимі зверталася до відповідачки з пропозицією разом провести цю процедуру як це передбачено законодавством України, однак так в досудовому порядку так і не вдалося врегулювати дане питання.

Так як будинок є єдиним майновим комплексом і потребує постійного підтримання в належному стані, позивачу доводиться самостійно вирішувати всі питання його обслуговування самостійно сплачувати комунальні платежі та земельний податок. Самоусунення від обов`язків співвласника домоволодіння і безвідповідальність відповідачки, як формального набувача права власності на 53/100 часток житлового будинку створили перешкоди позивачу у проведенні процедури оформлення права власності на земельну ділянку.

Без згоди відповідачки позивач не має можливості реалізувати своє особисте право на приватизацію земельної ділянки під домоволодінням, так як для цього співвласникам необхідно разом виконати певні процедурні дії, а саме: подати відповідну спільну заяву до Дніпровської міської ради, укласти договір з землевпорядною організацією на проведення геодезичних і землевпорядних робіт для виготовлення топографо геодезичних і картографічних матеріалів для встановлення меж земельної ділянки в натурі, зареєструвати кадастровий номер на земельну ділянку, подати заяву на реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав.

Фактична бездіяльність відповідачки в оформлені спадщини протягом 14 років, її безвідповідальність щодо утримання в належному стані своєї частки житлової будівлі і господарських споруд, принципове небажання з її сторони прийняти участь в оформлені правовстановлюючих документів на земельну ділянку протирічить вимогам діючого законодавства, які регламентують порядок виготовлення і погодження технічної землевпорядної документації і, головне, порушують особисті майнові права та інтереси позивача (а.с. 1-3).

Відповідач не скористалася своїм правом на подачу відзиву.

12 березня 2024 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що на момент звернення до суду повинно існувати порушення прав чи законних інтересів позивача, але позивачем не було надано належних доказів на предмет наявності спору між нею та відповідачем, окрім того у позивача відсутні докази звернення до міської ради.

У постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) Великої Палати Верховного Суду, викладені висновки стосовно застосування конкретного способу захисту цивільного права, яке залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам(а.с. 51-57).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 вересня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.24-25).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та до Державної міграційної служби України щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.26-27).

До суду 09 жовтня 2024 року надійшла інформація про відсутність даних про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.28-29).

Ухвалою судді від 09 жовтня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Дніпровська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння. (а.с.30-31).

17 квітня 2024 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито, призначено розгляд справи по суті. (а.с.78-79)

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явилася про день та час повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошень про виклик особи, причин не явки суду не повідомила.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 року ОСОБА_1 успадкувала 47/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після свого батька ОСОБА_3 . (а.с.5).

Державна реєстрація речового права на нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 08 червня 2021 р. (а.с.6).

Згідно технічному паспорту від 24 червня 2020 р. домоволодіння складається з житлового будинку літ. А загальною площею 156,8 кв.м., побудованого до 1917 р. погрібу, літ. Е, альтанки літ.Ж, сараїв літ.З.И, вбиралень літ.К.Л, споруд і мостіння № НОМЕР_1 , І. (а.с.7-10).

Рішенням народного суду Жовтневого районну м. Дніпропетровська від 17 березня 1971 року домоволодіння було розділено в натурі між спадкоємцями будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_7 (братом і сестрою) після померлих батьків. (а.с.11).

Ухвалою Судової колегії Дніпропетровського обласного суду від 12 квітня 1971 р. рішення народного суду Жовтневого районну м. Дніпропетровська від 17 березня 1971 року залишено в силі.(а.с.12-14).

На запит державного нотаріуса 09 червня 2020 року КП «ДМБТІ» надано відповідь, що станом на 31.12.2012 рік згідно матері інвентаризаційної справи та реєстрової книги право власності за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: за ОСОБА_3 47/100 частин та за ОСОБА_4 53/100 частин (а.с. 15).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 25 липня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 про вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки згідно матеріалів спадкової справи № 88/2009, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем який подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, є дочка спадкодавця ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не було подано у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини, та в неї відсутній факт прийняття спадщини, отже вона вважається такою що не прийняла її (а.с. 16).

Відповідно до наданого позивачем випису із актів земельної реєстрації на земельну дільницю, що є в АДРЕСА_1 від 01 січня 1993 року у межах що зазначені на плані цього випису, дільницею площею 967 кв.м. користуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (бабця і дід позивачки) на підставі карти володіння № 2052 від 22 листопада 1922 р. Реєстрація дільниці затверджена Дніпропетровською Міською радою 02 вересня 1932 протоколом № 115 і занесена до загального реєстру земельних дільниць по м. Дніпропетровському 19 серпня 1932 р. під № 8726 (а.с.18-19).

З метою укладенням договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та реєстрації кадастрового номеру на земельну ділянку позивач звернулася до землевпорядної організації. Після підписання попереднього договору і ознайомлення з документами та ситуацією по об`єкту виконання робіт фахівці-землевпорядники надали позивачу роз`яснення про необхідність підписання такого договору всіма співвласниками домоволодіння. Що, в силу викладених обставин, унеможливлює укладення договору і виконання землевпорядних робіт. (а.с.20-22).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини;ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з п. г ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0.10 гектара.

Згідно з нормами цієї статті громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновления) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, інші об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, лінійні об`єкти енергетичної інфраструктури), право власності на які зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників таких об`єктів на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Склад технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначений статтею 55 Закону України «Про землеустрій». Разом з тим, згідно з частиною першою статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (125, 126 Кодексу).

Враховуючи викладене, співвласник жилого будинку має право сформувати земельну ділянку під частиною будинку та набути її у власність, виділивши цю частину будинку в окреме домоволодіння.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 ЗК України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Письмовими доказами, за правилами статті 95 ЦПК України, є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Будь-яких виключень чи обмежень із числа доказів, зокрема письмових доказів, норми зазначених законів та інші норми процесуального права не містять, а згідно вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інші значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно принципу диспозитивності, встановленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так позивачем ні при подачі позовної заяви ні в ході слухання цивільної справи не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до відповідача з проханням на проведення процедури приватизації земельної ділянки, офіційної відмови відповідних уповноважених органів в приватизації земельної ділянки, а отже не надано доказів порушення її прав.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння є та такими що не підлягають задоволенню

У постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) Великої Палати Верховного Суду, викладені висновки стосовно застосування конкретного способу захисту цивільного права, яке залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України до суду може звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Відповідно до ст. 16 ЦК України, право на звернення до суду з позовом мають особи, чиї права порушені або невизнані.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265,282-283,353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Дніпровська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2024 року

Суддя С.О. Демидова