Провадження № 2/127/4813/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

03.07.2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі Бойчук Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ПАТ "Дельта Банк", про витребовування майна із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що зреєстру речових прав позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 , належить іншій особі, а саме з`ясовано, що між ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу від 04.12.2017 року квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, ОСОБА_2 відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , іншій особі, а саме: 05.09.2019 року приватним нотаріусом Плахотнюк О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу номер 2648 вищевказаної квартири, покупцем є ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що вказана квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради, 18 травня 1993 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.05.1993 року №322, право власності зареєстровано КП «ВООБТІ» в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним №1562/6615.

Позивач вважає, що квартира перебуває у відповідача в чужому незаконному володінні і підлягає витребуванню. Посилається на те, що продавати чи відчужувати квартиру вона не збиралась. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року по цивільній справі №127/30623/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено повністю. Вирішено в рахунок виконання основного зобов`язання в розмірі 6 679,61 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 53 390,12 гривень за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2006 року укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 і в рахунок зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 25 294,65 дол.США, що згідно курсу НБУ складає - 202 180,14 грн., та за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 28.02.2008 року, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 в загальній сумі 31 974,26 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 255 570,26 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру: загальною площею - 49,4 кв. м.; житловою площею - 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» (, місцезнаходження: 01001, Київська обл.., м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корп. Б), на підставі Договору іпотеки № б/н від 28.02.2008 року, укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . Вирішено визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру: АДРЕСА_2 ; загальною площею - 49,4 кв.м.; житловою площею - 27,4 кв.м.

Проте, згідно постанови апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2018 року по справі №127/30623/13-ц, суд заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2014 року скасував і ухвалив нове рішення. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , за участю третьої особи Державної реєстраційної служби України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття права власності - відмовив.

Позивач зазначає, що є належним власником (співвласником) відповідної квартири, а тому майно вибуло поза волею власника, а саме на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване апеляційним судом. На думку позивача, правових підстав для володіння майном у відповідача не має, так як послідуючий правочин договір купівлі-продажу укладений на підставі скасованого судового рішення є незаконним, а тому квартира підлягає витребуванню з незаконного володіння у відповідача, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Крім того, просила стягнути із відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 21.12.2023 року, матеріали позовної заяви прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

В ході проведення підготовчого засідання, ухвалою суду від 27.03.2024 року витребувано у Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу № 2648 від 05.09.2019 року, щодо квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 04.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача подав суду заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, не заперечив проти прийняття судом заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про судове засідання повідомлявся належним чином судовою повісткою, оголошеннями на офіційному веб порталі Судової влади. В одному із попередніх судових засідань приймав участь представник ОСОБА_2 - адвокат Покоєвич А.О., який повідомлявся належним чином про час, день та місце розгляду справи. Крім того попередньо представник відповідача висловив свою позицію з приводу позовних вимог, подав процесуальні документи і відповідно був обізнаний про слухання даної справи.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, про судове засідання повідомлялась належним чином судовими повістками, оголошеннями на офіційному веб порталі Судової влади.

Треті особи ОСОБА_4 , представник ПАТ «Дельта банк» в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомляли, про судове засідання повідомлялись належним чином судовими повістками, оголошеннями на офіційному веб порталі Судової влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи.

Дослідивши письмові докази в справі, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 18 травня 1993 року, на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.05.1993 року №322, яке зареєстровано КП «ВООБТІ» в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним №1562/6615, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року по цивільній справі №127/30623/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено повністю. Вирішено в рахунок виконання основного зобов`язання в розмірі 6 679,61 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 53 390,12 гривень за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2006 року укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 і в рахунок зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 25 294,65 дол.США, що згідно курсу НБУ складає - 202 180,14 грн., та за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 28.02.2008 року, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 , в загальній сумі 31 974,26 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 255 570,26 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки а саме: квартиру: загальною площею - 49,4 кв. м.; житловою площею - 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» (, місцезнаходження: 01001, Київська обл.., м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корп. Б), на підставі Договору іпотеки № б/н від 28.02.2008 року, укладеного між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 , і ОСОБА_4 . Вирішено визнати за ПАТ «Дельта банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа - 49,4 кв.м.; житлова площа - 27,4 кв.м.

04.12.2017 року між ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстровано в реєстрі за №1057. В договорі купівлі-продажу зазначається, що нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року по справі №127/30623/13-ц (провадження №2/127/354/14). Відповідне майно набув ОСОБА_2 ..

В подальшому, 11.09.2018 року постановою апеляційного суду Вінницької області по справі №127/30623/13-ц, скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2014 року і прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , за участю третьої особи Державної реєстраційної служби України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття права власності - відмовлено.

05.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №2648. Відповідно до даного договору, ОСОБА_3 набула у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, належить на праві власності ОСОБА_3 . Дата державної реєстрації 05.09.2019.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2020 року по справі №127/20335/19 задоволено позов ОСОБА_4 . Судом було витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано (поновлено) за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.11.2020 року в справі №127/20335/19 року, рішення суду першої інстанції було скасовано, в задоволенні позовних вимог - відмовлено. Апеляційний суд керувався тим, що спосіб захисту обраний не вірно, а позов передчасний, звернуто увагу на необхідність оскарження електронного аукціону.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.08.2022 року в справі №127/20335/19, вирішено Постанову Вінницького апеляційного суду від 02 листопада 2020 року скасувати. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2020 року змінити, шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виключення з його резолютивної частини посилання про визнання (поновлення) за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У решті вимог рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2020 - залишено без змін.

Як, зокрема, зазначив Касаційний цивільний суд Верховний Суд, місцевий суд витребовуючи спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , не звернув уваги на те, що з указаним позовом до суду зверталася тільки ОСОБА_4 , у свою чергу ОСОБА_1 відповідні вимоги до суду не пред`явила; також, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування із чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно чинним законодавством не передбачено. Визнання права власності позивача на спірну квартиру, яка витребовується - є зайвим.

Крім того, відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2020 року по справі №127/20335/19, зокрема вказується, що за час розгляду справи незважаючи на арешт спірної квартири 05.09.2019р. було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири власником якої є ОСОБА_3 .

Вищевказані обставини підтверджуються наявними матеріалами в справі та зазначеними судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст.. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім того, ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі № 6-3090цс16).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

В постанові Верховного Суду України вiд 17.12.2014 в справі № 6-140цс13, зазначається, що за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Також, відзначається, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року в справі 1522/25684/12, від 16 квітня 2014 року в справі № 6-146цс13, від 28 січня 2015 року в справі № 6-218цс14, від 24 червня 2015 року в справі № 6-251цс15, містяться правові висновки, що за змістом частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, і власник майна вправі витребувати його від добросовісного набувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

У постанові Верховного Суду від 03.08.2022 року в справі №127/20335/19 зазначається, що витребування майна з незаконного володіння на користь одного із співвласників відповідає положенням частини першої статті 355, частини першої статті 358 ЦК України.

Враховуючи те, що позивач є належним власником (співвласником) квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , то майно вибуло поза волею власника (співвласника), а саме на підставі рішення суду, по справі в якій позивач участі не брала, і яке в подальшому було скасоване апеляційним судом як незаконне. Відповідач не має правових підстав для володіння майном, так як договір купівлі-продажу, укладений на підставі скасованого рішення суду. Тому, квартира підлягає витребуванню з незаконного володіння у відповідача, а саме у останнього набувача майна ОСОБА_3 .

З приводу клопотання відповідача ОСОБА_2 та його представника про застосування строку позовної давності, яке мотивоване тим, що позивачка дізналася зі справи №127/20335/19, в якій її було залучено у якості третьої особи про порушення її прав та законних інтересів, то суд зазначає наступне.

Так, в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду в справі №186/599/17 від 27.01.2021 року зазначається, що для визначення моменту виникнення права на звернення з відповідним позовом враховуються наступні фактори: об`єктивні (факт порушення права вибуття майна із власності власника за відсутності правових підстав) та суб`єктивні (особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення).

Як вбачається з матеріалів справи, в справі №127/20335/19 ОСОБА_1 було залучено у якості третьої особи.

Проте, з наданих копій матеріалів справи №127/20335/19 вбачається, що ОСОБА_1 не отримувала поштової кореспонденції від судів всіх інстанцій.

Також, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 в 2014 році і вибула до м. Київ.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2020 року по справі №127/20335/19 було витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано (поновлено) за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.11.2020 року в справі №127/20335/19 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а в позові відмовлено з мотивів того, що спосіб захисту є не вірний, а позов передчасний.

Постановою Верховного Суду від 03.08.2022 року №127/20335/19 скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 02.11.2020, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2020 року було змінено в частині ОСОБА_1 , в решті рішення залишено без змін.

Виходячи з наведеного суд вважає, що позовна давність переривалась в зв`язку із винесенням остаточного рішення в справі №127/20335/19.

Окрім вищенаведеного, суд бере до уваги наступні положення закону.

Відповідно до п. 12 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 19 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введено карантин на всій території України з 12.03.2020 року.

Внаслідок прийняття Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року, яким доповнено пунктом 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, зупинено перебіг позовної давності з 02 квітня 2020 року на строк дії карантину спричиненого коронавірусною хворобою (COVID-19).

Під час дії карантину, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX було введено воєнний стан в Україні з 24.02.2022, який триває і по сьогодні.

Таким чином, з 02.04.2020 року відбулось призупинення строків позовної давності, що продовжується і по сьогодні.

Застосування вищевказаних норм Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України знайшло своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі №679/1136/21; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 року в справі 910/18489/20 (п.91-92).

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

Що стосується понесених позивачем при зверненні до суду із даним позовом судових витрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з врахуванням чинників по фактичним обставинам, визначеним частиною четвертою вказаної статті.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу сторони позивача суд враховує, що позивач скористалася допомогою адвоката, про що свідчить: договір про надання правової допомоги №1 від 21.11.2023 року, акт наданих послуг від 02.07.2024 року, квитанція до прибуткового касового ордеру від 02.07.2024 року.

Відповідно до наданих документів, вбачається оплата витрат на правничу допомогу по договору про надання правової допомоги №1 від 21.11.2023 року в розмірі 7 500 грн.

Також, матеріали справи свідчать про участь адвоката сторони позивача у судових засіданнях в даній справі.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.10.2019 по справі № 922/455/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Однак заяв та клопотань щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від відповідача не надходило.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 гривень 00 копійок є співмірною та не завищеною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення сума сплаченого при зверненні до суду із даним позовом судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 610-612, 625, 1047-1049 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволити.

Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 896 (одна тисяча вісімсот дев`яносто шість) гривень 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею вирати на правничу допомогу в розмірі 7 500 ( сім тисяч п`ятсот) гривень.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його складення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 08.07.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", , місце знаходження: вул. Щорса, 36Б, м. Київ, 01133.

Суддя: