Справа № 932/7129/23
Провадження № 2/932/269/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі :

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі судового засідання - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

03.08.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про поновлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17 жовтня 2017 року рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, справа № 200/3636/17, її було позбавлено батьківських прав відносно сина Гліба. Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 23 листопада 2017 року №321 «Про встановлення опіки та призначення опікуна над дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановлено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , та призначено опікуном ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є бабусею Гліба та її - позивачки матір`ю. Відомості про батька ОСОБА_5 - ОСОБА_6 внесені до актового запису про народження дитини відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. 12.06.2023 року розпорядженням Голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради №78-р «Про звільнення від обов`язків опікуна ОСОБА_4 над дитиною ОСОБА_3 » з 12.06.2023 року припинено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звільнено ОСОБА_4 від обов`язків опікуна над дитиною. У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_5 забрали з його помешкання : АДРЕСА_1 , де він мешкав з 2018 року разом зі нею та бабусею.

Позивач зазначає, що фактично ОСОБА_3 завжди перебував з нею, після позбавлення її батьківських прав вона продовжувала фактично мешкати з сином та стала на шлях виправлення - почала проводити час з сином, цікавитись його справами, допомагати у навчанні, займалась його вихованням, забезпечувала його всім необхідним. Підставами для позбавлення її батьківських прав було те, що вона ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. З часу винесення рішення суду вона змінилась, почала більше уваги приділяти синові, займається його вихованням, слідкує за його навчанням, має постійне місце роботи, виконує свої батьківські обов`язки у повній мірі. На даний час ОСОБА_3 не усиновлений, не є особою, який досягнув повноліття. У зв`язку з тим, що фактично вона весь час з моменту позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 проживала разом з ним, проводила з ним час, займалась його вихованням, лікуванням, дозвіллям, тобто стала на шлях виправлення, вона вважає за можливе поновити її батьківські права відносно сина ОСОБА_5 для забезпечення йому якнайкращих умов для зростання та розвитку у кругу сім`ї. Посилаючись на зазначене, позивач просить поновити її батьківські права відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2023 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою судді від 04.08.2023 року у справі відкрито загальне провадження, визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 22.01.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 22.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданій суду заяві позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та розглянути справу у її відсутність.

У наданій суду заяві представник відповідача не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила провести судове засідання без фіксації технічними засобами та без її участі.

Третя особа - ОСОБА_2 у наданій суду заяві позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та розглянути справу у її відсутність.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04.10.2012 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому батьком дитини записано ОСОБА_6 .

Встановлено, що відомості про батька ОСОБА_5 - ОСОБА_6 внесені до актового запису про народження дитини відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Позивачка з сином Глібом та бабусею дитини проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 200/3636/17, ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставами для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав було те, що вона ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не займалась утриманням сина.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 23 листопада 2017 року №321 «Про встановлення опіки та призначення опікуна над дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановлено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , та призначено опікуном ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є бабусею Гліба та матір`ю позивачки.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 23 листопада 2017 року №326 «Про надання статусу дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Розпорядженням Голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 12.06.2023 року №78-р «Про звільнення від обов`язків опікуна ОСОБА_4 над дитиною ОСОБА_8 » з 12.06.2023 року припинено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звільнено ОСОБА_4 від обов`язків опікуна над дитиною.

Розпорядженням Голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 05.07.2023 року № 88-р дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено в прийомну сім ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , де він перебуває на теперішній час.

Як зазначає позивачка, фактично дитина - ОСОБА_3 завжди перебував з нею, після позбавлення її батьківських прав вона продовжувала фактично мешкати з сином та стала на шлях виправлення - почала проводити час з сином, цікавитись його справами, допомагати у навчанні, займалась його вихованням, забезпечувала його всім необхідним, займалась його лікуванням, організацією дозвілля.

Посилаючись на зміну своєї поведінка відносно дитини, та те, що вона приймає участь у вихованні дитини, позивач просить поновити її батьківські права відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити.

Відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.

Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. У разі відмови в позові про поновлення батьківських прав повторне звернення із позовом про поновлення батьківських прав можливе лише після спливу одного року з часу набрання чинності рішенням суду про таку відмову.

Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров`ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси.

Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. Є. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , де створені добрі умови для повернення та проживання дитини в кімнаті разом з матір`ю, про що працівниками управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради складено Акт обстеження житлово-побутових умов від 01.12.2023 року.

ОСОБА_1 має місце роботи, що підтверджується Довідкою від 12.12.2023 року, виданою ФОП ОСОБА_11 , про те, що вона з 12.12..2023 року працює на посаді продавця продовольчих товарів.

Відповідно до Довідки з КП «Дніпропетровська Багатопрофільна клінічна лікарня з наданням психіатричної допомоги» ДМР №4931 від 19.06.2023 року ОСОБА_1 не значиться в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями, відповідно до Довідки з КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР №47 від 21.06.2023 року вона не перебуває під наглядом лікаря-психіатра, не має судимості, що підтверджується інформацією з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості».

Відповідно до ч.4, 5, 6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з Висновку від 10.01.2024 року № 4/3-17, складеного Адміністрацією Шевченківського району Дніпровської міської ради, Адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне поновити батьківські права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У Висновку зазначено, що мати дитини ОСОБА_1 протягом останніх років змінила своє ставлення до сина, цікавиться його вихованням та навчанням, спілкується з ним, виявила бажання забрати його до себе, для чого подала позов про поновлення її у батьківських правах відносно сина. ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , де створені добрі умови для проживання дитини, вона працює і має постійний дохід; на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не знятої чи непогашеної судимості не має. Під час відвідування ОСОБА_3 за місцем його проживання у прийомній сім`ї встановлено його думку щодо поновлення батьківських прав його матері, на що ОСОБА_3 пояснив, що хоче проживати з матір`ю. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини було заслухано думку матері дитини, яка повідомила, що вона хоче поновити батьківські права, забрати сина до себе та займатися його вихованням та утриманням і комісія одноголосно прийшла до висновку про доцільність поновлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що обставини, які були підставою для позбавлення батьківських прав, змінилися.

Вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи не усиновлений і не досяг повноліття.

Таким чином, судом встановлено, що поведінка ОСОБА_1 , яка була позбавлена батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , змінилася, та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав, змінилися на краще, її спосіб життя та відношення до дитини дійсно змінилися настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров`ю дитини не вбачається, вона як мати в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси і тому поновлення позивачки в батьківських правах буде відповідати інтересам дитини. При цьому суд бере до уваги думку ОСОБА_2 , в прийомній сім`ї якої виховується наразі ОСОБА_3 , яка не заперечує проти задоволення позову, та думку самої дитини - ОСОБА_3 , який на засіданні комісії органу опіки та піклування виявив бажання проживати з матір`ю. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення батьківських прав, - задовольнити.

Поновити батьківські права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева