ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1428/16-ц

Головуючий у першій інстанції Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1057/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Заявник: ОСОБА_1

Стягувач: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

Суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевський Олег Миколайович

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевського Олега Миколайовича (суддя Коротка А.О.), постановлену у м.Прилуки, повний текст ухвали складено 17 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данілевського О.М. (далі головний державний виконавець Данілевський О.М.) щодо невиконання вимог ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» в частині зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника у разі закінчення виконавчого провадження; зобов`язати головного державного виконавця Данілевського О.М. шляхом винесення відповідної постанови в порядку і відповідно до вимог статей 40 і 59 Закону України «Про виконавче провадження» прийняти рішення про зняття арешту, накладеного 21 вересня 2016 року на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення та провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження №52314808. Скарга мотивована тим, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №935/8-305 від 01 вересня 2008 року та додаткової угоди №1 від 23 червня 2009 року 126054,52 доларів США, що станом на 15 квітня 2016 року за курсом НБУ еквівалентно 3233000,95 грн. Рішення було звернуто до примусового виконання і 21 вересня 2016 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень відкрив виконавче провадження №52314808. Одночасно державний виконавець наклав арешт на все майно, що належить боржнику, а саме: земельну ділянку площею 0,1187 га, кадастровий номер :11:001:0047, та квартиру загальною площею 70,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 24 квітня 2017 року головний державний виконавець Данілевський О.М. на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повернув виконавчий документ стягувачу. ОСОБА_1 вважає, що оскільки за наслідками завершення виконавчого провадження державним виконавцем не вчинено дій по зняттю арешту з майна боржника, у той час як існування такого арешту порушує конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю та є порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з метою повного захисту прав та інтересів боржника необхідно зняти накладений арешт.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2024 року у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалу суду мотивовано тим, що виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, але даний факт не є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника, тому суд не вбачав в діях головного державного виконавця Данілевського О.М. неправомірної бездіяльності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не в повній мірі дослідив надані докази, а саме: копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №380405789 від 28 травня 2024 року, згідно з якими на майно ОСОБА_1 було накладено арешт, чим порушив норми процесуального права. Заявник вважає, що суд порушив також норми матеріального права, зокрема постанови Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №442/5495/13-ц, висновки якого мав би врахувати при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

По справі встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевського О.М. від 21 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №742/1428/16-ц, виданого 18 серпня 2016 року Прилуцьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором №935/8-305 від 01 вересня 2008 року та додаткової угоди №1 від 23 червня 2009 року 126054,52 доларів США, що станом на 15 квітня 2016 року за курсом НБУ еквівалентно 3233000,95 грн (а.с.14).

Також 21 вересня 2016 року головним державним виконавцем Данілевським О.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення: 3233000,95 грн (а.с.15).

Постановою головного державного виконавця Данілевського О.М. від 24 квітня 2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №742/1428/16-ц повернуто стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.16-17).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 травня 2024 року зареєстровано арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку площею 0,1187 га, кадастровий номер :11:001:0047, і квартиру АДРЕСА_2 , накладений 21 вересня 2016 року ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень (а.с.8-9).

ОСОБА_1 двічі звертався до Відділу примусового виконання рішень про зняття арешту з майна, проте йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю для цього підстав (а.с.10-13).

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судових рішень.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно із частиною четвертою і п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 03 лютого 2023 року у справі № 639/858/21(провадження № 61-11506св22).

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Ураховуючи положення пункту 2 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Враховуючи, що виконавчий лист №742/1428/16-ц було повернуто на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, виконавче провадження не є закінченим.

Відповідно суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях головного державного виконавця Данілевського О.М. неправомірної бездіяльності.

В оскаржуваному судовому рішенні міститься посилання на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №380405789 від 28 травня 2024 року, отже відсутні підстави стверджувати (як про то в апеляційній скарзі стверджує заявник), що суд не дослідив вказаний доказ. При цьому, вказана інформаційна довідка не свідчить про те, що відомості про накладення арешту на майно ОСОБА_1 були внесені неправомірно.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №442/5495/13-ц, не заслуговують на увагу, оскільки обставини вказаної справи не є тотожними обставинам, встановленим у даній розглядуваній справі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам учасників справи, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: