Справа № 638/2290/23
Провадження № 2/638/990/24
27 червня 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Тимченка А.М.
за участю секретаря Кондратюк І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа, що не заявляє самостійних вимог- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, -
До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа, що не заявляє самостійних вимог- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якій позивач просить визначити разом з ним місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилається на наступне. 05 липня 2013 року, позивач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3 , від шлюбу Позивач із Відповідачкою мають малолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 . Враховуючи те, що спільне житте не склалося, в подальшому, шлюб з ОСОБА_3 був розірваний, на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року по справі 638/9340/18.У зв?язку з війною, відповідачка переселилася Хмельницьку область, Кам?янець-Подільський район, с. Ямпільчик, зі своєю другою молодшою дитиною, а спільна донька Позивача та Відповідачки мешкає з позивачем в м. Харкові , навчається в 3 класі 119 школи м. Харкова, перебуває на утриманні позивача в повному обсязі. Оскільки шлюб між сторонами було розірвано, однак не вирішено питання про визначення місця проживання дитини, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, оскільки з цього питання виник спір між сторонами.
22.03.2023 вказана справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи справа надійшла в провадження судді Тимченка А.М..
Ухвалою судді від 30.04.2023 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
Судом на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача направлялась копія ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.04.2023 року разом із позовною заявою та доданими до неї документами. Відповідач у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву не надала.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження у справі та справа призначена досудового розгляду.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про проведення судового засідання за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити. В заяві про проведення судового засідання за відсутності представника позивача зазначив про відмову від допиту свідка ОСОБА_5 у зв`язку з її виїздом за кордон.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомила.
Від представника третьої особи ДССД ХМР надійшли до суду пояснення, в яких він просить розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, та надано до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 27.06.2024 провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами.
Судом встановлено, що 05 липня 2013 року, позивач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3 , шлюб був зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційої служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис N? 494 .
Від шлюбу Позивач із Відповідачкою мають малолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 .
На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2019 року по справі 638/9340/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_3 був розірваний, рішення набрало законної сили 26.07.2019. Питання щодо визначення місця мешкання дитини під час розгляду справи про розірвання шлюбу не вирішувалося.
Відповідно до відповіді Управління соціального захисту населення Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 25.04.2023, ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та перебуває на обліку в єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб по Камянець-Подільському району Хмельницької області.
Дитина ОСОБА_4 відповідно до витягу з реєстру територіальної громади зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до довідки від 23.03.2023 № 33 ОСОБА_6 навчається у Харківській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 119 ХМР,
Позивач ОСОБА_2 відповідно до витягу з реєстру територіальної громади зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до копії договору № Н6-622 від 10.12.1996, та технічного паспорту на квартиру, кварира за адресою: АДРЕСА_5 , належить ОСОБА_7 .
Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 є працевлаштованим, отримує стабільний дохід, працює в ТОВ «Фабрика морозива ХЛАДОПРОМ» ескпедитором.
Між позивачем та відповідачем виникли неприязні стосунки, та спір щодо місця проживання дитини, що стало підставою для звернення до суду.
Відповідно до витягу з ІАС «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 14.11.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Відповідно до наданих письмових пояснень свідка ОСОБА_8 , остання зазначила, що вона є матірю ОСОБА_9 , яка товаришує з ОСОБА_10 , донькою позивача, товаришують після розлучення подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2019 році. Діти товаришують, відвідують одну школу. З матірю ОСОБА_11 свідок не знайома та жодного разу її не бачила, навіть на днях народження ОСОБА_12 . Батько- ОСОБА_13 , бере активну участь в житті доньки та її вихованні, піклується про її інтереси, дбає про неї та матеріально утримує ОСОБА_14 мешкає разом з батьком ОСОБА_15 та його батьками, які допомагають позивачу.
Згідно із письмовими поясненнями свідка ОСОБА_16 , вона зазначила, що є рідною тіткою ОСОБА_11 , та підтримує близькі відносини із братом та племінницею. Їй відомо, що після розлучення мати Каміли ОСОБА_3 не займалася вихованням та здоровям доньки, матеріально не бере участь у її житті. Весь час після розлучення ОСОБА_3 не навідувала доньку, створила іншу смію та народила дитину, на початку війни виїхала у західну область України, Каміла залишилася у Харкові з батьком. Виховувати дитину ОСОБА_2 допомагають його батьки, мешкають разом. Батько ОСОБА_2 самостійно відвідує батьківські збори у школі, цікавиться навчанням доньки, відвідує лікарів особисто з дитиною під час її хвороб, матеріально уримує доньку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до висновку від 06.02.2024 № 65, Департамент служб у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_2 . Суд вважає вказаний висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а тому погоджується із зазначеним висновком.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.
У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що малолітня донька сторін проживає з батьком, останній приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, дитина перебуває на утриманні та вихованні батька, що не спростовано відповідачем, та врахувавши, що до моменту виникнення даного спору матір дитини не приділяла достатньої уваги створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини, не надала доказів піклування з її боку проступінь розвитку дитини, зацікавленості її повсякденним життям та потребами, тому суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_2 , що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, яким створено всі необхідні умови для гармонійного розвитку дитини. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
З урахуванням конкретних обставин даної справи, безперервне проживання доньки з батьком забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).
При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в Постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки
Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
За вказаних обставин, враховуючи рівень матеріального забезпечення позивача, вік дитини, висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР від 06.02.2024, суд, в інтересах дитини, прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп.
Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 12, 76, 141, 206,263-265 ЦПК України, ст.ст. 56, 111-112, 141, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа, що не заявляє самостійних вимог- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.
Визначити місцем проживання малолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцем проживання її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати по оплаті судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 коп.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20-ти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНРКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування, , 61022 м.Харків вул. Чернишевська 55, ел. пошта: .

Повний текст рішення виготовлено 5 липня 2024 року.

Суддя А.М.Тимченко