печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1145/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Підпалого В.В.,

при секретарі судового засідання - Кострійчуку В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить, стягнути з відповідача 57 032,47 грн безпідставно набутих коштів, 22 380,83 грн пені за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у грудні 2021 року

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , з якої просило стягнути заборгованість за кредитним договором 57 131,47 грн, яке складається з 45 158,45 грн заборгованість за тілом кредиту та 11 973,02 грн. заборгованість за простроченими відсотками. АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що ОСОБА_1 звернулась до нього з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим з нею була підписана заява б/н

від 05.08.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. У зв`язку із не виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом

на 07.12.2021 року заборгованість становила 57 131,47 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 року у справі

№ 334/9823/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 05.08.2014 року станом на 07.12.20021 року в сумі 45 158,45 грн та судовий збір в розмірі 1 794,21 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 45 158, 45 грн скасовано.

Позивач вважає, що Банком в порушення приписів ст. 1073 ЦК України, умов Кредитного договору б/н від 05.08.2014 року було безпідставно списано з рахунку грошові кошти у розмірі 57 032,47 грн, про що встановлено в постанові Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року справі № 334/9823/21.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.01.2024 р. у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику.

05.02.2024 р. через підсистему «Електронний суд» надійшов письмовий відзив представника відповідача ОСОБА_2 , в якому вона заперечує проти задоволення позову з підстав того, що Позивач в позовні заяві підміняє поняття «встановлення преюдиціального факту» та «правова оцінка, надана судом певному факту». Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року у справі № 334/9823/21 Позивач обґрунтовує відсутність обов`язку доведення обставин безпідставного набуття коштів в силу існування рішення суду, не вбачається встановлення факту безпідставного збагачення Відповідача. Факт сплати Позивачем відсотків протягом строку кредитування, який можна побачити з Виписки по рахунках та Розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані Банком Умови кредитування й в частині розміру оплатності кредиту. Позивачем не зазначено на якій правовій підставі, а саме - якою правовою нормою остання керувалась при визначенні розміру пені в обсязі подвійної облікової ставки НБУ., не зазначено з якою правовою нормою Позивач пов`язує перебіг нарахування пені в період з 14.02.2023 року по 07.01.2024 року на суму 57 134,47 грн.

13.02.2024 р. через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від Позивача.

Як визначено у ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви).

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва

від 26.09.2022 року у справі № 334/9823/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н

від 05.08.2014 року станом на 07.12.20021 року в сумі 45 158,45 грн та судовий збір в розмірі 1 794,21 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 45 158, 45 грн скасовано.

В тексті постанови апеляційної інстанції зазначено наступне: «… Як вбачається з виписки по рахунку відповідача, остання за весь період користування картками, користувалась кредитними коштами шляхом проведення розрахунків, зняття коштів у банкоматах, при цьому використовувала не лише власні кошти, а й наданий банком кредитний ліміт. За період з 05.08.2014 року по 01.11.2021 року відповідачем фактично отримано 91 493,62 грн.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що основна сума боргу (тіло кредиту) була погашена відповідачем у більшому розмірі (148 526,93 грн - 91 493,62 грн = 57 032,47 грн) на користь позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 05.08.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву б/н від 05.08.2014 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були роздруковані нею самостійно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії до вересня 2015 року, № НОМЕР_2 зі строком дії до жовтня 2015 року, № НОМЕР_3 зі строком дії до листопада 2015 року, № НОМЕР_6 зі строком дії до липня 2016 року, № НОМЕР_7 зі строком дії до січня 2018 року, № НОМЕР_5 зі строком дії до жовтня 2015 року.

Матеріали справи містять довідку про початок карткового рахунку - 15 жовтня 2007 рік та зміни кредитного ліміту 08 серпня 2014 року, 29 травня 2017 року, 13 жовтня 2017 року, 02 липня 2018 року, 31 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 14 серпня 2020 року, 25 серпня 2020 року, 07 вересня 2020 року, 23 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року, 19 жовтня 2020 року, 30 жовтня 2020 року, 23 червня 2021 року та 01 липня 2021 року кредитної картки № НОМЕР_2 …».

На підтвердження умов кредитування АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 05 серпня 2014 року, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості , копію паспорта ОСОБА_1 та виписку по особовому рахунку відповідача за період з 15 жовтня 2007 року по 09 грудня 2021 року.

Тобто, правовідносини сторін у цій справі виникли з Кредитного договору від 05.08.2014 року, за яким Банк зобов`язався, зокрема, приймати та зараховувати на рахунок Позивача грошові кошти, здійснювати розрахункові операції, підключити позивача до електронної банківської системи для користування банківськими послугами, а Позивач - оплачувати надані послуги на умовах договору…».

Позивач вважає, що Банком в порушення приписів ст. 1073 ЦК України, умов Кредитного договору б/н від 05.08.2014 року було безпідставно списано з рахунку грошові кошти у розмірі 57 032,47 грн, про що встановлено в постанові Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року справі № 334/9823/21.

Листом від 31.03.2023 року Позивач звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою повернути грошові кошти в розмірі 57 032,47 грн за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 року на банківський рахунок ОСОБА_1 як надмірно сплачені, однак відповіді не отримала.

Повторно позивач звернулась з листом від 06.05.2023 року та просила у семиденний термін розглянути її вимогу та повернути грошові кошти.

Листом від 24.05.2023 року № 20.1.0.0.0/7-230516/51978 АТ КБ «Приватбанк» повідомив про е, що у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року у справі № 334/9823/21 відсутні будь-які приписи щодо повернення Банком коштів в сумі 57032,47 грн. З огляду вищезазначеного, підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, відповідно змісту Постанови Київського апеляційного суду від 14.02.2023 року з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 станом на 09.12.2021 року у графі «усього надходжень» вказано: 169 953,85 грн, а «усього витрат» - 227 085,32 грн.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача, остання за весь період користування картками, користувалась кредитними коштами шляхом проведення розрахунків, зняття коштів у банкоматах, при цьому використовувала не лише власні кошти, а й наданий банком кредитний ліміт. За період з 05.08.2014 року по 01.11. 2021 року ОСОБА_1 фактично отримано 91 493,62 грн.

В свою чергу відповідно до виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 05.08.2014 року по 01.11.2021 року внесено на погашення заборгованості 148 526,93 грн.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що основна сума боргу (тіло кредиту) була погашена відповідачем у більшому розмірі (148 526,93 - 91 493, 62= 57 032,47 грн) на користь позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

У постанові Верховного Суду від 13.09.2023 року у справі № 357/9126/22 визначено «…Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи…».

Відповідно постанови Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі № 206/6390/17 «…Пунктом 4.8 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на час формування банком виписок, (далі - Положення № 254), визначено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження).

Відповідно до пункту 5.5 Положення № 254 форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам (в тому числі і пунктам 4.8 та 5.5 Положення № 254), такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону…».

Згідно ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що банк не виконав зобов`язань про повернення безпідставно списаних грошових коштів за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 року, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені за період з14.0.2023 року по 07.01.2024 року в розмірі 22 380,83 грн слід задовольнити.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних, достатніх та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, на підтвердження відшкодування понесених позивачем витрат відповідач не надав.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 259, 263-265, 273, 274-279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 57 032,47 грн безпідставно набутих коштів, 22 380,83 грн пені за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: АТ «КБ «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, )

Суддя В.В. Підпалий