справа № 755/4773/24
провадження № 2/755/3681/24
Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Прокопчук Н.А.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. від 08.12.2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 516, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 16.07.2021 року. 11.01.2023 року за даними реєстру права власності позивач дізнався, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. було внесено запис про державну реєстрацію Договору найму (оренди) квартири позивача від 08.12.2022 року, орендарем якої є ОСОБА_3 . Однак позивач жодних договорів не підписував, про їх існування не знає, і в момент посвідчення Договору позивач перебував на території іншої країни, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.
20 березня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири, та постановлено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін.
Відповідач ОСОБА_2 процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву не скористалась.
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р. надала суду письмові пояснення, відповідно до яких нотаріусом підтверджено посвідчення Договору найму (оренди) квартири від 08.12.2022 року, реєстровий номер 516, зауважено, що від імені сторони орендодавця ОСОБА_1 діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Нечитайло І.В. від 19.07.2021 року, реєстровий номер 424, копія якої зберігається в наряді при договорі, та на момент посвідчення оскаржуваного договору оренди вказана довіреність була дійсна та не скасована довірителем, повноваження по підписанню договору оренди описані вищевказаною довіреністю, відповідно повноваження представника перевірено, тому нотаріус вважає, що Договір найму (оренди) квартири було посвідчено відповідно до чинного законодавства та без порушення будь-яких законних інтересів сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)
Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.
Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.
У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.
Як убачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири 16.07.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С.С., зареєстровано в реєстрі за № 515. (а.с. 4, 5, 6)
Згідно витягу з Державного реєстру права власності на нерухоме майно від 07.03.2024 року 09.12.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. було внесено запис про державну реєстрацію Договору найму (оренди) від 08.12.2022 року квартири АДРЕСА_1 на строк до 08.12.2032 року, орендодавцем зазначено ОСОБА_1 , а орендарем - ОСОБА_3 (а.с. 6 зв., 8-9)
За паспортними даними ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнього 22.07.2022 року взято на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Латвійській Республіці. (а.с. 17-18)
Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). (ч. 1 ст. 760 ЦК України)
Згідно статті 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Також варто зауважити, що після формування Великою Палатою Верховного Суду зазначеного правового висновку щодо належного способу захисту прав особи, яка наполягає на непідписанні договору, Верховний Суд притримується цього висновку під час розгляду справ, що мають подібний предмет та фактичні обставини.
Наприклад, за результатами розгляду справи № 925/271/18 Верховний Суд, із посиланнями на наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, у постанові від 22.10.2020 року констатував, що враховуючи непідписання позивачем спірного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу стовідсоткової частки в статутному капіталі приватного підприємства, оскільки судами встановлено факт його не вчинення (не укладення).
Як убачається з матеріалів справи, складовою предмету спору становить вимога позивача про визнання недійсним Договору найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. від 08.12.2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 516, вказуючи на те, що позивачем вказаний правочин не укладався та договір ним не підписано.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові пояснення приватного нотаріуса Коптєлової О.Р., керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , як такого, що не підписаний позивачем - оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що спірний договір дійсно не був підписаний позивачем та останнім не заявлялось клопотання про проведення відповідної судової почеркознавчої експертизи на встановлення або спростування такого факту.
Крім того, згідно письмових пояснень третьої особи приватного нотаріуса Коптєлової О.Р. нотаріусом підтверджено посвідчення Договору найму (оренди) квартири від 08.12.2022 року, реєстровий номер 516, зауважено, що від імені сторони орендодавця позивача по справі ОСОБА_1 діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Нечитайло І.В. від 19.07.2021 року, реєстровий номер 424, копія якої зберігається в наряді при договорі, та на момент посвідчення оскаржуваного договору оренди вказана довіреність була дійсна та не скасована довірителем.
Разом з тим, сторонами досліджуваного спору не заявлялось клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптєлової О.Р. матеріалів, на підставі яких було здійснено укладення та посвідчення оспорюваного Договору найму (оренди) квартири.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні: гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору з підстав його не укладення позивачем, останнім слід урахувати, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири є безпідставним та задоволенню не підлягає.
В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 207, 215, 759-761 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, про визнання недійсним договору найму (оренди) квартири, - відмовити.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (ст. 284 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 17 квітня 2024 року.
Суддя: В.І. Галаган