судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
11 вересня 2024 року
справа № 522/3282/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в частині позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири залишив без змін. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 червня 2023 року в частині позовної вимоги про припинення права власності скасував. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності відмовив.
У постанові касаційного суду, зокрема, зазначено, що:
«у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 337/3659/15-ц (провадження № 61-2512св18) вказано, що
«застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивач не наділений правом на оскарження спірного договору купівлі-продажу, оскільки не є стороною договору та власником спірної квартири, є помилковими, оскільки права на оспорення угоди має також і особа, яка не була стороною угоди, однак оспорюваною угодою порушуються її права та законні інтереси.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не мав законних підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу, і обставини незаконного набуття ним права власності на цю квартиру встановлені рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зокрема: щодо скасування державної реєстрації на спірну квартиру, зобов`язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру; визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення їх із спірної квартири; зобов`язання МКП «Основаніє» повернути спірну квартиру в територіальну громаду в особі Запорізької міської ради; зобов`язання Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зареєструвати ОСОБА_1 у спірній квартирі; зобов`язання МКП «Основаніє» укласти з позивачем договір найму спірної квартири та зобов`язання районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради призначити ОСОБА_1 основним наймачем квартири, суд обґрунтовано виходив з того, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки порушене право позивача захищено судом шляхом визнання недійсним та скасуванням розпорядження органу приватизації районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 07 липня 2012 року № 486р; визнанням за ОСОБА_1 права користування спірною квартирою; визнанням недійсним та скасуванням свідоцтва про право на житло від 02 липня 2012 року № 356 та визнанням недійсним договору купівлі продажу від 17 вересня 2012 року».
У справі, що переглядається:
позивач звернулась до суду, крім іншого, з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення права власності. Мотивувала свій позов тим, що з травня 1982 року вона як член сім`ї наймача, проживала разом з наймачем та зареєструвала місце проживання у спірній квартирі за згодою наймача квартири (батька). Надалі на її ім`я було переоформлено особовий рахунок на займану нею площу, що складається з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті батька позивач проживала в квартирі й ніколи не втрачала інтересу до цього житла, не відмовлялася від права проживання у спірній квартирі. З червня 2018 року позивач тимчасово не проживала у вказаній квартирі, оскільки доглядала за своєю тіткою у зв`язку з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. Проте у подальшому позивачу стало відомо, що вказана вище спірна квартира приватизована ОСОБА_3 . Разом з цим з`ясовано, що необхідні для проведення процедури приватизації спірної квартири рішення не приймались та відповідні документи не видавались, зокрема розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 145092 та свідоцтво про право власності на житло 20 січня 2000 року;
суди виходили з того, що оспорюваними свідоцтвом про право на житло та розпорядженням порушено права позивача на приватизацію житла, які передбачені нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому подані сторонами докази, пояснення представника Департаменту міського господарства та КП «Міське агентство з приватизації житла», а також матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 18 вересня 2018 року, дають підстави для висновку про те, що свідоцтво про право власності на житло від 20 січня 2000 року № 9-4260, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 , та розпорядження органу приватизації від 20 січня 2000 року № 1455092 є недійсними, оскільки такі документи оформлені на бланках старого зразка та взагалі відповідними органами не видавались. Суди також вважали недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , адже за його умовами відчужено майно, на яке у продавця право власності не виникло;
суди зробили правильний висновок, що оскільки ОСОБА_3 не мав законних підстав для укладення спірного договору купівлі-продажу, що підтверджується матеріалами справи, то наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1484».
Не можу погодитися з висновками, зробленими касаційним судом в цій справі та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 337/3659/15-ц (провадження № 61-2512св18) з таких мотивів.
1. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
2. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
2.1. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
3. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
4. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
4.1. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
4.2. Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).
4.5. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
4.7. На рівні приватно-правової норми не міститься такої підстави для оспорення правочину як відсутність законних підстав для укладення договору купівлі-продажу. Порушене право та/або інтерес у ситуації, якщо особа претендує на здійснення права приватизації квартири підлягає захисту іншими способами, а не визнання недійсним договору.
5. Тому касаційному суду належало передати справу на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду для відступу від висновків, зроблених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 337/3659/15-ц (провадження № 61-2512св18).
Суддя В. І. Крат