ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2024 року, постановлену у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина.

Короткій зміст вимог заяви.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, де заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (далі: ГУ ДМС України у Дніпропетровській області), про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що з метою отримання паспорту громадянина України замість втраченого, він звернувся з заявою до Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області. У відповідь, Шевченківський районний відділ у місті Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області йому роз`яснив, що для встановлення належності до громадянства України, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України", особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на території України подає до територіального підрозділу державної міграційної служби України судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

З огляду на те, що він постійно проживав на території України на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" є громадянином України, заявник просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткій зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки з заяви ОСОБА_1 про встановлення факту вбачається спір про право, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України є підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі допустив формалізм та дійшов передчасного висновку, що з заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Заявник вважає, що суд не встановив між ким існує спір, оскільки виходячи із усталеної практики, існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, посилаючись на відповідність ухвали місцевого суду вимогам законності та обґрунтованості, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Представник заявника - адвокат Попко В.О. у судовому засіданні апеляційного суду просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник ГУ ДМС України у Дніпропетровській області Разнатовська А.Д. у судовому засіданні просила оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників заявника та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

Встановлено, що 11 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області з заявою щодо оформлення паспорту громадянина України замість втраченого паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року.

Згідно відповіді Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України", особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на території України подає до територіального підрозділу державної міграційної служби України судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.5-6).

У зв`язку з отриманням такого роз`яснення, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного провадження, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.(частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство" і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Частиною 4 статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

При цьому спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, яка виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін.

Поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків й неможливістю їх здійснення без усунення перешкод у судовому порядку. Спір про право може відбуватися також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають реалізації права.

Здійснюючи розгляд спорів про право, суд встановлює наявність чи відсутність певних обставин (юридичних фактів). За відсутності цих елементів не може бути спору про право.

Юридичні факти - це певні життєві обставини, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції викладеного не врахував, не з`ясував обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність спору про право у справі за заявою ОСОБА_1 . При цьому з ухвали суду першої інстанції не вбачається, що суд встановив особу, права якої можуть бути порушені при задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи, що встановлення належності до громадянства України є не правом, а повноваженнями (обов`язком, за умови наявності документів, перелік яких встановлений чинним законодавством) ДМС України та її територіальних підрозділів, рішення про встановлення факту постійного проживання на території України не порушує суб`єктивних прав ДМС.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 06 серпня 2020 року, ухваленої у справі № 522/12832/18 (провадження № 61-23339св19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зі змісті п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, наявні правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали місцевого суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2024 року скасувати, справу направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року

Судді: