єдиний унікальний номер справи 531/1437/24
номер провадження 2/531/559/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить виселити відповідача з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У позові зазначається, що позивачка є власником будинку по АДРЕСА_1 . Разом з нею у будинку проживає її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, не здатний до самостійного обслуговування та пересувається за допомогою інвалідного візка. Разом з ними проживає син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останнім часом, проживання з сином в одному будинку стало нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки, гроші витрачає на придбання алкоголю, принижує мати перед родичами та сусідами. Він вчиняє домашнє насильство, позивачці з чоловіком неодноразово доводилося викликати поліцію, щоб захиститись. В утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає.

Позивачка до суду не з`явилася, від неї мається письмова заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач також не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі. Свою позицію щодо предмету позову не вказав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом.

Позивач є власником будинку АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28 жовтня 2003 року, що підтверджується копією договору та витягом про реєстрацію права власності на домоволодіння (а.с.9) .

ОСОБА_2 доводиться позивачці сином, що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.10).

Згідно довідки ВК Ланнівської сільської ради від 27.05.2024 (а.с.24), відповідач 28.02.2020 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилається на те, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки, принижує мати перед родичами та сусідами, вчиняє домашнє насильство, позивачці з чоловіком, який є інвалідом ІІ групи, неодноразово доводилося викликати поліцію, щоб захиститись.

Позивачкою надано відповідь ВП №3 Полтавського РУП ГУНП на її звернення (а.с.14), відповідно до якої зазначено розгляд Звернення ОСОБА_1 від 24.04.2024 , відносно вчинення її сином домашнього насильства психологічного характеру та погроз фізичною розправою, за місцем проживання зареєстроване. В діях ОСОБА_4 вбачаються ознаки адмінправопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. На нього було складено адміністративний протокол.

Дану справу було призначено до розгляду у Карлівському районному суді 27.05.2024 (№ справи 531/1218/24) та за допомогою інформаційної судової системи програми Д-3, судом встановлено, що постановою від 27.05.2024, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень 00 копійок. У постанові зазначено, що 24.04.2024 року близько 09:30 год. за адресою проживання ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї матері ОСОБА_1 , а саме: ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

Позивачка також посилається на справу №531/472/19 відносно ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства, яку розглянуто Карлівським районним судом 01.07.2019. Та як встановлено судом, постановою від 01.07.2019 ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не притягнуто, винним у вчиненні адмінправопорушення його не визнано, провадження у справі закрито.

Позивачкою також додано до матеріалів справи копії квитанцій за травень 2024 року, з яких вбачається оплата ОСОБА_1 комунальних послуг по будинку АДРЕСА_2 (а.с. 12-13).

Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Позивачем поставлено вимогу про виселення відповідача, який є її сином, з належного їй житлового будинку.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Підстави для виселення членів сім`ї власника жилого будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР, де зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У даному випадку, позивачкою не надано належні та допустимі докази, які б підтверджували систематичність дій відповідача, її сина ОСОБА_2 , що спрямовані на руйнування чи псування житла, або використання його не за призначенням, або що систематичні порушення правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, в результаті чого суд прийшов до висновку, про відсутність достатніх підстав для виселення ОСОБА_2 , який є членом сім`ї позивача, з належного ОСОБА_1 на праві власності будинку в АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Тож, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 141,206, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя