Справа № 404/7467/20
Номер провадження 2/404/2239/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі:

головуючого судді - Павелко І.Л.

за участі секретарів ОСОБА_1 , Ковальової М.О., Коваленко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу в позовному провадженні за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення про право власності ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни, в якій просить скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року індексний № 25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» () та поновити реєстраційний запис про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що відчуження належного їй майна відбулося незаконно, оскільки їй, товариство повинно було повідомити, що вона є боржником за кредитним договором із зазначенням суми кредитної заборгованості, а також повідомити про необхідність усунути порушення та про те, що товариство має намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, зі сторони ТОВ «ФК «Вектор плюс» цього зроблено не було.

Водночас, у TOB «ФК «Вектор плюс» не має жодних доказів направлення позивачу повідомлення відповідно до вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, позивач вважає, що дії приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. є протиправними, а рішення про державну реєстрацію таким, що підлягає скасуванню, оскільки у приватного нотаріуса не було правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс», оскільки будь-яких вимог від ТОВ «ФК «Вектор плюс» позивач не отримував.

В судове засідання позивач та її представник не зявились, повідомлені належним чином; представник позивача подав клопотання про призначення розгляду справи 15.04.2024 року та на інші дати в режимі відео конференції.

Представник відповідача повідомлений належним чином; подав клопотання про призначення розгляду справи 15.04.2024 року та на інші дати в режимі відео конференції, подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог(а.с.35-49).

Судом за клопотаннями представників сторін призначались проведення судових засідань в режимі відео конференцій, які не відбулись, в зв`язку з військовим станом, запровадженим на території України, оголошення повітряних тревог технічною неможливістю(відсутність світла, відсутність належної кількості залів); а в деяких клопотаннях було відмовлено з технічних причин, оскільки кількість залів судових засідань замала по відношенню до кількості суддів, а проведення відео конференцій можливе лише в залах, які облаштовані спецтехнікою. Ризики розгляду справи в режимі відео конференції несе сторона, заявивши клопотання.

Додаткових заяв стосовно позовних вимог ні позивач ні її представник до суду не надали.

Ухвалою судді від 07 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення про право власності залишено без руху.

Ухвалою судді від 17 грудня 2020 року відкрито провадження по справі в позовному провадженні.

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» завірені належним чином вимоги про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки та докази направлення вище зазначених документів на адресу та ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року витребувано від Київського Державного нотаріального архіву (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 76-Г), засвідчених належним чином копій документів, що слугували та підтверджують вчинення приватним нотаріусом Коболєвою Аллою Михайлівною реєстрацію прав та їх обтяження від 14.10.2015 року права власності на будинок в АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року клопотання представника ОСОБА_2 про витребування у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» завірену вимогу про виконання зобов`язання, скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.10.2015 року про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовною ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення про право власності та призначено до розгляду.

Ухвалами суду від 06 жовтня 2021 року, 10 січня 2022 року, 19 січня 2022 року, 03 серпня 2022 року, 20 вересня 2022 року, 28 вересня 2022 року, 27 жовтня 2022 року, 21 лютого 2023 року, 13 березня 2023 року, 03 квітня 2023 року,18 квітня 2023 року, 15 серпня 2023 року, 29 серпня 2023 року, 18 жовтня 2023 року, 01 листопада 2023 року, 13 листопада 2023 року, 15 листопада 2023 року, 30 листопада 2023 року, 08 січня 2024 року, 10 січня 2024 року, 31 січня 2024 року, 18 березня 2024 року розглянуті клопотання представників сторін про призначення розгляду справ в режимі відеокнференції.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 030/11.07/71-423К.

Цього ж дня між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» було укладено іпотечний договір, де відповідно до п.2 на забезпечення виконання основного зобов`язання ОСОБА_2 передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: буд. АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

Відповідно до п. 12 договору іпотеки Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення на предмет іпотеки: рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріусу, задоволення вимог на підставі ст. 37, ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 12.3.1 Договору іпотеки сторони погодили, що позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набпяння законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зміст статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку» нотаріусом сторонам роз`яснено.

Згодом правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» стало Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк».

У подальшому ВАТ «Сведбанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор плюс».

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу № 15, на підставі якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2007 року.

Відповідно до Договору Факторингу одночасно з відступленням Права Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення.

14 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» звернулося до приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. із заявою про державну реєстрацію та набуло право власності на будинок.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за № 106780251 від 08 грудня 2017 року права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року індексний № 25269048, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М.(а.с.8 та зворотна сторона).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті З ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу», стаття 572 ЦК України).

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, відповідно до вимог наведених положень закону, а також враховуючи умови договору іпотеки кредитор набув право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30- денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.

04 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чукловським Володимиром Анатолійовичем видано свідоцтво, в якому засвідчено Факт передачі заяви на адресу ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що заява містить письмові вимоги про усенення порушення за Кредитним договором № 030/11.07/71-423К від 29 листопада 2007 року . суму розрахунку відповідної заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заява була передана цінним листом із рекомендованим повіломленням про вручення поштового відправлення, виплату поштоволго переказу через КМА УАППЗ «УКРПОШТА», яка зареєстрована в реєстрі за номером 6713.

TQB «ФК «Вектор Плюс» набуло право власносності на спірне майно 14 жовтня 2015 року, таким чином позивач був належно повідомлений у строк передбачений ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право / задовольнити свої вимоги шляхом передачі йому, іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, вказане застереження у іпотечному договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку,

Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку». При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки.

Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, уповноваженою особою ТОВ «ФК» ВЕКТОР ПЛЮС`державному реєстратор у подано відповідну заяву про державну реєстрацію права власності та встановлені Порядком документи.

З метою встановлення законності і обґрунтованості поданих заяв, приватним нотаріусом було проведено аналіз поданих правовстановлюючих документів у відповідності до вимог чинного законодавства, з приводу чого слід зазначити наступне.

Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п, 12.3.1 Іпотечного договору «Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за іпотечним договором на підставі укладених вищенаведених договорів. ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням зобов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до нотаріуса, як спеціального суб`єкта що здійснює функції державного реєстратора, який у своїй діяльності керується вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено випадки відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому, ч. 4 зазначеної статті визначено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. З Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

ТОВ «ФК`ВЕКТОР ПЛЮС» було дотримано вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя і державним реєстратором було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК`ВЕКТОР ПЛЮС».

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» було внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», згідно яких у статті 36 друге речення частини першої викладено в такій редакції: «Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення 7 стягнення на предмет іпотеки»; частину третю статті 36 викладено в наступній редакції: «Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати»; частину першу статті 37 викладено в наступній редакції: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання».

Отже, новою редакцією статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не було змінено встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише було їх уточнено.

Аналіз наведених норм, як і Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом, а отже, положення Законів України «Про іпотеку» та «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» слід застосовувати також до договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених до набрання чинності Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва».

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України №К/9991/79381/12 від 05.06.2014 та постанові Верховного Суду України від 10.10.20Hv справі № 21-131а11за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Печерські зорі» до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності.

В зазначеній постанові від 10.10.2011 №21- 131а11 http://revestr.court.gov. иа/Кеуіе/у/19130683Верховний Суд України вказав наступне:

«У справі, що переглядається, Вищий адміністративний суд України, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про неправомірність дій субєкта владних повноважень реєстратора прав власності на нерухоме майно виходив із того, що відповідно до пункту 1 додатку № 1 до пункту 2.1 Положення договір іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, може бути правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, лише у випадку коли такий договір укладений чи змінений після набрання чинності Законом № 800-УІ, тобто після 14 січня 2009 року.

Такий висновок суду касаційної інстанції грунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

За правилами підпункту 1 частини першої статті 19 Закону № 1952-ІУ1 державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Частина перша статті 36 Закону № 898-ІУ у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки (до набрання чинності Законом № 800-УГ). передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог, а статтею 37 зазначеного Закону, в цій же редакції, передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого відповідно до частини другої статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Нова редакція статей 36, 37 Закону № 898-ІУ. викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу III Перехілних положень Закону № 800-УІ. не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-УІ в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого законуобмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, висновок касаційного суду про протиправність рішення відповідача щодо реєстрації за товариством з обмеженою відповідальністю "БМ Банк" права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, з огляду на те, що такий договір укладений до набрання чинності Законом № 800-УІ, є помилковим.»

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2012 у справі № 21-236а12.

Крім того, вищевикладена правова позиція також підтверджена Постановою Верховного суду від 31 липня 2018 року у справі №826/9658/15, провадження №К/9901/3238/18Шр://геу estr.court.gov.ua/Review/75631482.

У вказаній справі позивач/іпотекодержатель ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" звертався до суду з позовом визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_3 від 04.03.2015 № 19769643 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Підставою для відмови державний реєстратор зазначив: відповідно до редакції статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент укладення договору іпотеки, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Враховуючи, що відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивачем для реєстрації не надано, рішенням від 04.03.2015 у державній реєстрації прав та їх обтяжень було відмовлено.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого законуобмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Частина перша статті 36 Закону № 898-1V (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, до набрання чинності Законом № 800-VII передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (в цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Нова редакція статей 36, 37 Закону № 898-ІУ, викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу III «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постановах Верховного Суду України від 10 жовтня 2011 року (справа № 21-131 а 11) та від 18 вересня 2012 року (справа № 21236а12).

Виходячи з наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет

іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV, а тому є належним правовстановлювальним документом.

Також необхідно вказати, що позиція позивача також є хібною з огляду на наступне.

Гл.49 Цивільного кодексу України врегульовано забезпечення зобов`язань, одним з видів яких є застава. Згідно ст.575 ЦК України (окремі види застав), іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ч.1 ст.584 ЦК України (зміст договору застави) встановлює, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

З огляду на вказане, а також враховуючі, що сторони договору іпотеки добровільно дійшли в укладеному і чинному договорі умову про право та можливість іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки - твердження Позивача, що укладений договір нібідповідає якимось редакціям, та що сторони повинні укладати ще й окремій договір, є хибним.

Аналогічна правова позиція і висновки викладені Верховним судом України в Постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16. Вищім адміністративним судом України у Постанові від 17.02.2016, справа №826/171/15(К/800/40637/15)K/800/36685/15та в Ухвалі від 25.11.2015, справа №826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15).

Приймаючі до уваги викладене, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорення (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження) Позивачем не надавалися. Проти факту наявності простроченої заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов`язанням, Позивач також не заперечує.

Наявність або відсутність домовленості сторін договору - взагалі не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії, адже іпотекодержатель має безумовне право відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, та воно є безумовним і незалежним від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін договору в рамках цивільно-правових стосунків.

Крім того, необхідно врахувати позицію, якої дотримується Велика Палата Верховного Суду, а саме:

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

В свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 ЦК України можливості звернутися досуду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони 12

встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15 , а також висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц провадження №14-38цс18 y названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від ЗО березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того вказала, що застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Вказана правова позиція також підтверджена Верховним судом України в Постанові від 07 травня 2018 року у справі № 712/16783/14-ц провадження № 61- 9262cв18.

Згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів»(ст.13 «Обов`язковість судових рішень», частини 5. 6) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Іпотекодержатель письмово звертався до іпотекодателя з вимогою щодо погашення заборгованості та з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. Зазначені докази є в реєстраційній справі та були перевірені державним реєстратором перед прийняттям рішення, що оскаржується позивачем.

Усі ці обставини свідчать про обізнаність позивача про свої обов`язки. Тому твердження позивача, що до здійснення держ.реєстратором в якості державного реєстратора оспорюваних дій, він нібито не перевіряв згідно з відповідними нормами чинного законодавства наявність підстав, та іпотекодержатель нібито не надавал підтверджуючі документи - не відповідає дійсності.

Крім того, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених цим договором, іпотекодержатель має вправо достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визаченому договором. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності є безумовним.

Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди (в т.ч. іпотекодавця) на те, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку».

А тому іпотекодержателем було прийнято рішення звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. В результаті вище зазначеного, іпотекодержатель звернувся до державного реєстратора із необхідними законодавством документами для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір іпотеки був укладений добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині.

Отже, укладаючи іпотечний договір, іпотекодавець надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи, що відповідачем ТОВ «ФК`ВЕКТОР ПЛЮС» дотримані вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, а в діях приватного нотаріуса були правові підстави для здійснення державної реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на спірний будинок, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі ст.ст.526,625,1050 ЦК України, закону України «Про іпотеку», кереруючись ст..ст. 15,141,260 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року індексний № 25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» () та поновлення реєстраційного запису про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», місце знаходження пр. С.Бандери, буд. 28, м. Київ, 04073, .

відповідач: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобєлєва Алла Михайлівна, місце знаходження вул. Дмитрівська. 33, оф.2, м. Київ, 01054.

Повний текст рішення складено 15.04.2024 року.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда