Справа № 357/5344/24
Провадження № 2-о/357/163/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 вересня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Вальчук М.В., Махненко Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Моторне ( транспортне ) страхове бюро, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2024 року заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 звернулись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою, заінтересовані особи: Моторне ( транспортне ) страхове бюро, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, посилаючись на наступні обставини.

Вона, ОСОБА_1 , проживала разом з померлим ОСОБА_4 з 2006 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований. Шлюб з померлим вони не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби.

За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, проживали за однією адресою в АДРЕСА_1 .

02 грудня 2020 р. вона разом з ОСОБА_4 на її автомобілі «Skoda Felicia», д.н.з. НОМЕР_1 поверталися в м. Біла Церква з села Ріжки Таращанського району Київської області, де знаходиться батьківщина ОСОБА_4 та куди вони постійно з ним їздили, оскільки там вдвох обробляли город та наводили лад в хаті, яка залишилась йому від батьків. Однак по дорозі в с. Лісовичі Таращанського р-ну Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , в якій ОСОБА_4 отримав численні тілесні ушкодження, від яких після тривалого лікування помер.

Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону, МТСБУ здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

В зв`язку цим, вона звернулася із заявою до МТСБУ про здійснення відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого.

На дану заяву отримала відповідь, що для отримання відшкодування шкоди необхідно надати МТСБУ копію документа, що підтверджує право на отримання відшкодування, а саме документ, що підтверджує факт проживання однією сім`єю з потерпілою особою.

В зв`язку з цим, вона вимушена звернутись до суду із даною заявою для встановлення факту проживання однією сім`єю та, в подальшому, для отримання нею виплати по втраті годувальника.

Факт її проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та дружини підтверджується: декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 000- Р074-66Е7, де ОСОБА_4 сам вказав адресу його фактичного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою вона, Заявник, зареєстрована з 1994 року і по теперішній час, тобто адреса її реєстрації співпадає з адресою фактичного місця проживання ОСОБА_4 , що підтверджує факт їхнього проживання разом.

23.08.2023 до ТОВ «Транссіті», де працював ОСОБА_4 , був поданий адвокатський запит № 238.

На даний запит була отримана відповідь № 199 від 23.08.2023 р., до якої додається копія особової справи ОСОБА_4 , зокрема його особової картки, під час заповнення якої він також вказав адресу його проживання ( АДРЕСА_1 ). В заяві про прийняття його на роботу у ТОВ «Транссіті» на посаду водія автотранспортних засобів маршруту №17 ОСОБА_4 також вказав адресу фактичного проживання в АДРЕСА_1 , тобто її адресу реєстрації та проживання.

Крім того, в 2013 р. вони разом з ОСОБА_4 придбали автомобіль «ЗАЗ- DAEWOO Т13110», 2004 року випуску, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит за №31/10/3242-1177 від 05.10.2023 р.

Про їхні відносини з померлим, як чоловіка та дружини свідчать фотокартки, на яких зображені вони з померлим, з родичами, у сімейному колі, з друзями та на сімейному відпочинку.

Після ДТП, в результаті якої помер ОСОБА_4 , останній ще тривалий час лікувався в Таращанській міській лікарні та Білоцерківській міській лікарі №2.

Вона, як дружина повністю займалася його лікуванням, купувала ліки, що підтверджується товарними чеками на оплату ліків, в яких зазначено пацієнт - ОСОБА_4 , платник - ОСОБА_1 .

Коли помер ОСОБА_4 , вона його поховала, що підтверджується наявністю в неї свідоцтва про смерть останнього. Наразі, вона поставила пам`ятник на місці його захоронення, що підтверджується прибутковим касовим ордером №12 від 10 вересня 2021 р.

Також факт їхнього проживання з ОСОБА_4 як подружжя та ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки.

Просили суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 року. ( а. с. 1-5 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 36 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Ухвалою судді від 12 квітня 2024 року постановлено прийняти заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами окремого провадження та призначено засідання у справі на 29 травня 2024 року ( а. с. 41 ).

Ухвалою суду від 29.05.2024 року в якості заінтересованої особи, що не заявляє самосійних вимог щодо предмету спору було залучено ОСОБА_2 ( а. с. 53-55 ).

Ухвалою суду від 26 червня 2024 року витребувано з Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) інформацію про реєстрацію шлюбу та розірвання шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після 2006 року ( а. с. 90-92 ).

26 червня 2024 року в судовому засіданні були допитані в якості свідків були допитані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

23 липня 2024 року за вх. № 39542 судом отримано інформацію на виконання ухвали суду від 26 червня 2024 року ( а. с. 101 ).

Останнього разу, розгляд справи було відкладено до 23.09.2024 року у зв`язку із клопотанням представника заявника ( а. с. 102 ).

В судове засідання заявник та її представник не з`явилися, 23.09.2024 року за вх. № 49169 судом отримано заяву від представника заявника ОСОБА_3 , в якій просила проводити судове засідання без її участі та участі заявника. Заяву просила задовольнити. Одночасно додала копію рішення від 25.10.2010 року та супровідний лист.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання спари повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення.

Окрім цього, 24.06.2204 року за вх. № 34276 ( а. с. 57 ) судом отримано від ОСОБА_2 заяву, в якій дану заяву просила розглянути без її участі. Зазначила, що викладені обставини у справі вона визнає в повному обсязі і не заперечує щодо її задоволенню, так як її батько ОСОБА_4 дійсно проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 приблизно з 2006 року ще до офіційного розірвання шлюбу з її мамою і до його смерті. При цьому, він називав її своєю дружиною, вони вели спільне господарство в с. Ріжки (на батьківщині батька) та в м. Біла Церква проживали разом до смерті її батька за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 58 ).

Заінтересована особа Моторне ( транспортне ) страхове бюро в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання спари повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить Довідка про доставку електронного документу, де документ доставлено до електронного кабінету 24.07.2024 року відповідальним працівником.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В свою чергу, заявник та її представник скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю заявника та заінтересованих осіб, які були належним чином повідомленими, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, або інших учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення надані заявником та її представником у попередніх засіданнях, з урахуванням наданих свідчень з боку свідків у судовому засіданні 26.06.2024 року, прийшов до наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Пунктами 1-9 частини 1 статті 315 ЦПК України визначено факти, справи про встановлення яких розглядаються судом, зокрема, пунктом 5 ч.1.ст.315 цього Кодексу - про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років).

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. Зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Тож справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) зазначено, що «юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження».

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Заявник ОСОБА_1 звернулася з вищевказаною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ст. 316 ЦПК України, за місцем проживання останньої, АДРЕСА_1 .

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено в судовому засіданні, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в матеріалах справи свідчить наявна копія про смерть серії НОМЕР_3 від 09.12.2020 року ( а. с. 8 ).

Так, звертаючись до суду з вищевказаною заявою, заявник та її представник вказували на те, що вона, ОСОБА_1 , проживала разом з померлим ОСОБА_4 з 2006 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, проживали за однією адресою в АДРЕСА_1 .

На підтвердження зазначеному до заяви додано наступні документи: декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 000- Р074-66Е7, де ОСОБА_4 сам вказав адресу його фактичного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрована заявник з 1994 року і по теперішній час; на відповідь адвоката № 199 від 23.08.2023 р., до якої додано копію особової справи ОСОБА_4 , зокрема його особової картки, під час заповнення якої він вказав адресу його проживання ( АДРЕСА_1 ). В заяві про прийняття його на роботу у ТОВ «Транссіті» на посаду водія автотранспортних засобів маршруту №17, ОСОБА_4 також вказав адресу фактичного проживання в АДРЕСА_1 . Крім того, в 2013 р. вони разом з ОСОБА_4 придбали автомобіль «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», 2004 року випуску, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит за № 31/10/3242-1177 від 05.10.2023 р. ( а. с. 9-18 ).

Окрім цього, додано фотографії ( а. с. 19-20 ), виписку із медичної картки амбулаторного ( стаціонарного ) хворого на ім`я ОСОБА_4 ( а. с. 22 ), товарні чеки на придбання ліків ( датовані груднем 2020 року ) для ОСОБА_4 , який як зазначала заявник після дорожньо-транспортної пригоди лікувався в Таращанській міській лікарні та Білоцерківській міській лікарі №2, в яких зазначено пацієнт - ОСОБА_4 , платник - ОСОБА_1 ( а. с. 23-30 ).

Також, додано прибутковий касовий ордер №12 від 10 вересня 2021 р. ( а. с. 31 ), згідно якого ОСОБА_1 сплатила 90 000 грн за замовлення № 42 щодо виготовлення пам`ятника.

Тому, звертаючись до суду з вищевказаною заявою, просили встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 року, як подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору щодо осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 457/1853/14-ц (провадження № 61-16272св18).

З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено вище, при зверненні до суду із заявою про встановлення факту на підтвердження викладених в ній обставин заявник надала до суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ; декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 000- Р074-66Е7, де ОСОБА_4 вказав адресу його фактичного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , за цією ж адресою зареєстрована заявник з 1994 року і по теперішній час; на відповідь адвоката № 199 від 23.08.2023 р., до якої додано копію особової справи ОСОБА_4 , зокрема його особової картки, під час заповнення якої він вказав адресу його проживання ( АДРЕСА_1 ). В заяві про прийняття його на роботу у ТОВ «Транссіті» на посаду водія автотранспортних засобів маршруту №17, ОСОБА_4 також вказав адресу фактичного проживання в АДРЕСА_1 ; в 2013 р. вони разом з ОСОБА_4 придбали автомобіль «ЗАЗ-DAEWOO Т13110», 2004 року випуску, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит за №31/10/3242-1177 від 05.10.2023 р. ( а. с. 9-18 ); фотографії ( а. с. 19-20 ), виписку із медичної картки амбулаторного ( стаціонарного ) хворого на ім`я ОСОБА_4 ( а. с. 22 ), товарні чеки на придбання ліків ( датовані груднем 2020 року ) для ОСОБА_4 , який лікувався в Таращанській міській лікарні та Білоцерківській міській лікарі №2, в яких зазначено пацієнт - ОСОБА_4 , платник - ОСОБА_1 ( а. с. 23-30 ); прибутковий касовий ордер №12 від 10 вересня 2021 р. ( а. с. 31 ), згідно якого ОСОБА_1 сплатила 90 000 грн за замовлення № 42 щодо виготовлення пам`ятника.

До того ж, звертаючись до суду з клопотанням про долучення доказів ( а. с. 82 ), додано відповідь на адвокатський запит за № 11-14/250-11 вих-24 від 19.06.2024 року Ріжківського старостинського округу Таращанської міської ради, в якому повідомлено про те, що в період з 25.04.2007 року відповідно до договору купівлі-продажу ВЕО № 592868 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 та вели спільне господарство ( а. с. 83 ).

Окрім цього, 24.06.2204 року за вх. № 34276 ( а. с. 57 ) судом отримано від ОСОБА_2 заяву, в якій остання зазначила, що викладені обставини у справі вона визнає в повному обсязі і не заперечує щодо її задоволенню, так як її батько ОСОБА_4 дійсно проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 приблизно з 2006 року ще до офіційного розірвання шлюбу з її мамою і до його смерті. При цьому, він називав її своєю дружиною, вони вели спільне господарство в с. Ріжки (на батьківщині батька ) та в м. Біла Церква проживали разом до смерті її батька за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 58 ).

За клопотанням заявника судом першої інстанції було проведено допит свідків - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( а. с. 84-89 ).

Вказані вище свідки підтвердили, що заявника ОСОБА_9 проживали разом більше десяти років, разом займалися спільними сімейними справами, купували побутові речі, робили ремонт, їздили в село де разом обробляли город, в них був спільний бюджет та за спільні кошти купували все необхідне для проживання.

За даними Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актові записи про шлюб та розірвання шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутні (а. с. 101).

Однак, суду з боку заявника ( його представника ) надано рішення Таращанського районного суду Київської області від 25.10.2010 року.

Так, рішенням Таращанського районного суду Київської області від 25.10.2010 року було розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , зареєстрований 20 липня 2002 року виконкомом Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис № 3.

Вказане судове рішення набрало законної сили 05.11.2010 року.

В зазначеному рішенні встановлено, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини у серпні 2010 року, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, на розірванні шлюбу наполягають, наміру зберігати сім`ю не мають.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ).

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Аналіз указаної норми дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявника з померлим ОСОБА_4 у період з 2006 року по жовтень 2010 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_10 був розірваний лише у жовтні 2010 року ( 25.10.2010 року ), яке набрало законної сили 05.11.2010 року.

Отже, перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказана позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Аналогійної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, провадження № 61-40658св18.

У вказані постанові судді ВС наголосили, що позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу особи_1 та особи_4 у період з лютого 2008 року до 21 серпня 2012 року суперечить вимогам ст. 25 СКУ, оскільки попередній шлюб особи_1 та особи_9 був розірваний лише 21 серпня 2010 року. Установивши, що особа_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з особою_9 з 29 лютого 1992 року до 21 серпня 2012 року, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у встановленні факту спільного проживання особи_1 з особою_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, вимоги заявника в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_4 в період з 2006 року по жовтень 2010 року ( 25.10.2010 року розірвано шлюб) є такими, що не підлягають задоволенню та суд відмовляє у встановлені такого факту за вищевказаний період.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років).

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, між заявником та померлим ОСОБА_4 мале місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю з жовтня 2010 року ( після розірвання ОСОБА_4 попереднього шлюбу 25.10.2010 року ) по ІНФОРМАЦІЯ_6 року ( по день смерті ОСОБА_4 ), тобто термін спільного проживання (не менше п`яти років).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно із статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) ( ст. 89 ЦПК України ).

В даному випадку суд дійшов висновку, що до матеріалів справи заявником було надано достатні докази на підтвердження її спільного проживання разом із ОСОБА_4 понад п`ять років до моменту смерті останнього, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вимоги ч. 7 ст. 294 ЦПК України, понесені заявником судові витрати, пов`язані з розглядом справи, віднести за рахунок заявника.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 21, 25, 36, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 14, 76-81,89, 128, 187, 211, 247, 263-265, 273, 293, 294, 315, 316, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Моторне ( транспортне ) страхове бюро, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю - задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 25 жовтня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Заінтересована особа: Моторне ( транспортне ) страхове бюро ( адреса місцезнаходження: 02002, м. Київ, а/с № 272, );

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 ).

Повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов