ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/14835/23

Провадження № 22-ц/4820/1307/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Свіжий О.В.,

представник ОСОБА_2 - адвокат Клюка В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року (суддя Продан Б.Г.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину майна,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку майна як подружжя.

Даний позов мотивовано тим, що позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , який було розірвано 16.10.2018 року. Поділ майна на час розірвання шлюбу не було здійснено, проте, за час перебування у шлюбі ними було побудовано житловий будинок в АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на ОСОБА_3 ,що підтверджується свідоцтвом про право власності від ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. На даний час виникла необхідність у поділі майна та визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку майна набутого за час перебування у шлюбі, оскільки син померлого - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про усунення її від права на спадкування, так як має намір успадкувати вказаний будинок в цілому, без урахування її частки у спільному майні подружжя.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.06.2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення від права на спадщину за законом.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2023 року прийнято до розгляду із первинним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину майна.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року первинну позовну заяву залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 248 кв.м в АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2210 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:004:1747.

Рішення мотивовано тим, що спірний житловий будинок був придбаний подружжям в період шлюбу, ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, тому житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, підлягають поділу між подружжям в рівних частках по 1/2. Щодо строку позовної давності,то такий позивачем пропущено не було, оскільки згідно п.2-1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, під час дії на території України карантину, у період із 11.03.2020 року по 30.06.2023 року, строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано правові позиції викладені у постановах ВП ВС від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 16.06.2020 року у справі №756/3456/19, згідно яких сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Апелянт вказує, що ОСОБА_2 весь час проживала із сестрою, спільного господарства із ОСОБА_3 вони не вели, участі у будівництві будинку вона не брала. Крім того, питань по розподілу будинку після розлучення і до моменту смерті батька у позивачки не виникало. Також представник апелянта зазначає, що 17.04.2024 року ним було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному та суд залишив первісний позов без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача, проте дану неявку не можна вважати повторною, оскільки попереднє судове засідання 08.03.2024 року не відбулось у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує обставини, які наведені апелянтом у скарзі, та зазначає, що вона із ОСОБА_3 спільно проживали як до розлучення, так і після розлучення, по день його смерті, а розірвання шлюбу носило формальний характер, з метою отримання субсидій.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Свіжий О.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Клюка В.Ф. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала в шлюбі із ОСОБА_3 із 28.06.1960 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано 16 жовтня 2018 року, про що складено актовий запис №398 Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області.

За час перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11.09.1999 року.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 08.08.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:1747, площею 0,2210 га, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою АДРЕСА_1 та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 08.08.2018 року.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 04.01.2022 року.

Так, відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що спірний житловий будинок. який розташований на земельній ділянці кадастровий номер №:01:004:1747. був придбаний у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільної сумісної власності подружжя на нього ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером №:01:004:1747, розташованою за цією ж адресою.

Щодо посилання апелянта на висновки, наведені в постановах ВП ВС від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 16.06.2020 року у справі №756/3456/19, то вони не є тотожними до обставин та відповідних відносин, які склалися між сторонами у даній справі. Судом першої інстанції вірно застосовано судову практику Верховного Суду в подібних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при залишенні первісного позову ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача, то вони не впливають на висновки суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову.

Згідно з пунктом 16 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову(заяви) без розгляду.

Ухвала Хмельницького міськрайонного суду від 18.04.2024 року, якою залишено первинну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 без розгляду в апеляційному порядку ОСОБА_1 не оскаржувалася.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк