Провадження № 2/761/2302/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.

при секретарі Дем`янчук С.Р.,

за участю представник відповідача- адвоката Замковенка Р.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір позики від 02.05.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02.05.2021 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 3 783 520,00 грн., що на день підписання еквівалентно 136 000 доларів США.

Позивач зобов`язався повернути позику до 02.04.2023.

З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що починаючи з березня 2022 року, він не має фінансової можливості повернути позичену суму через втрату усіх видів доходу, що було зумовлено військовою агресією рф та введенням воєнного стану на території України.

Зазначив, що фактично йому було надано 80 000 доларів США, а не 136 000,00 доларів США, що є грубим порушенням умов договору. Посилається на відсутність доказів того, що ним було отримано від відповідача 136 000,00 доларів США. Відповідно, ОСОБА_2 при укладенні договору позики від 02.05.2021 мав на меті ввести його в оману.

Також зазначив, що позику було надано в іноземній валюті. При цьому посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідності до якого забороняється укладати договори споживчого кредиту у іноземній валюті.

Крім того, відповідач не проінформувала позивача у письмовій формі під час укладання договору про ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу.

На підставі викладеного вважає, що відповідач скористався його юридичною непоінформованістю як позичальника, ввів його в оману та допустив відносно нього свідоме шахрайство з метою отримання з нього надприбутків, тому вважає договір позики таким, що не відповідає чинному законодавству України, і просить визнати його недійсним.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2023 у справі відкрито позовне провадження, призначено дату проведення підготовчого засідання.

26.09.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав, посилаючись на те, що втрата позивачем доходу не може обґрунтовувати позовну вимогу про визнання договору позики недійсним, посилання позивача на неповноту виконання своїх зобов`язань відповідачем протирічать погодженим сторонами положенням договору позики, відсутність доказів про існування між сторонами інших правовідносин а ніж позики грошових коштів та відсутність доказів впливу на волевиявлення позивача при укладенні договору.

Крім того, зазначив, що договір позики укладено в письмовій формі, всі істотні умови, притаманні таким договорам, між сторонами було погоджено, сторони засвідчили відсутність тиску чи примусу на них, умови договору були повністю зрозумілі сторонам, ним було виконано свої зобов`язання в повній мірі та передано позивачу суму 3 783 520,00 грн, а позивачем вказана сума була прийнята, все зазначене підтверджується підписами сторін в договорі позики, які було нотаріально посвідчено.

Також зазначив, що відповідач після укладення договору не звертався до правоохоронних органів з заявою про застосування до нього насильства чи вчинення відносно нього шахрайства з метою примушення його до підписання договору позики.

З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання призначене на 27.10.2023 позивач не з`явився, представник позивача адвокат Цієр Р.М. подала клопотання про відкладення судового засідання для надання їй можливості ознайомитися з відзивом відповідача в матеріалах справи.

В судове засідання призначене на 13.12.2023 позивач не з`явився, представник позивача адвокат Богінкевич А.М. подав клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи. В судовому засіданні підтримав подане клопотання.

Ухвалою суду від 21.12.2023 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 12.01.2024.

В призначене судове засідання 12.01.2024 з`явився представник відповідача адвокат Замковенко Р.М. діє від імені ОСОБА_2 без обмеження повноважень.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 02.04.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав у борг позивачу грошові кошти в сумі 3 783 520, 00 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становило 136 000,00 доларів США (пункт 1 договору).

Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г..

Строк повернення позики визначено сторонами до 02.04.2023 (пункт 3 договору).

З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 13 договору).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Цивільним кодексом України передбачені підстави недійсності правочину, зокрема підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей., яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Водночас, належних доказів, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

Доводи позивача щодо причин невиконання договору не є підставою для визнання його недійсним

Твердження позивача про те, що він фактично отримав позику у розмірі 80 000 доларів США спростовуються змістом нотаріально посвідченого договору позики від 02.04.2021, в пунктах 1 та 2 якого зазначено, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним від позикодавця грошей в сумі 3 783 520,00 грн., що еквівалентно 136 000 доларів США.

Крім того, в правовідносинах, які виникли між позивачем і відповідачем, кредитором та боржником є фізичні особи, тож до цих правовідносин мають застосовуватись норми §1 глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України, а тому застосування до даних правовідносин ст. 1054 ЦК України та положень Закону України «Про захист прав споживачів» на які посилається позивач є необґрунтованим, а правовідносини між фізичними особами по договору позики не можна вважати споживчим кредитуванням.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц висловила свою позицію щодо можливості надавати позику в іноземній валюті, зазначивши, що у ч. 4 ст. 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особі, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Також чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового письмового інформування позикодавцем позичальника про валютні ризики.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладання, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, достатніх для визнання недійсними договору позики від 02.04.2021 року.

Водночас, сторонами узгоджено істотні умови договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом договору позики, який позивач власноручно підписав і такий підпис було нотаріально посвідчено. Копію вказаного договору позивачем додано до позовної заяви та не заперечується відповідачем.

З вказаного договору позики вбачається, що в ньому зазначена суму позики, порядок надання та повернення позики, строк дії договору та інше (пункти 1-3, 11, 12,14, 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладенні договору позики сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання недійсним даного договору.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 626, 628, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: