ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/3882/20 Номер провадження 22-ц/814/128/24Головуючий у 1-й інстанції Новіченко Н.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дорош А.І., Дряниці Ю.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року, постановлене суддею Новіченко Н.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними кредитного договору № 27/03 від 11.03.2005 та іпотечного договору від 11.03.2005.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що при укладанні оспорюваного кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, тобто приховав від позивача об`єктивну, повну та достовірну інформацію про умови кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для таких видів договорів, чим порушив вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним укладений з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитний договір та похідний від нього іпотечний договір.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні кредитного договору банк приховав від нього повну та об`єктину інформацію кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, що встановлено у висновку експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020, що свідчить про укладення кредитного договору під впливом обману.

Окрім того вказав, що наявність обману також підтверджують несправедливі умови договору, а саме п. 4.7, п. 7.9 кредитного договору, які призвели до збільшення кредиту на 5427,68 доларів США.

Посилається на те, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору банком не було надано позичальнику, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, а отримана ним інформація щодо умов кредитування не була достатньою для здійснення ним свідомого вибору запропонованих послуг, а відтак його волевиявлення щодо укладення договору сформувалося під впливом обману з боку банку.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

В судове засідання представник позивача та представники відповідачів, будучи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи не з?явилися, заяв про відкладення не подавали.

Згідно зі ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, відкладення розгляду справи у суді апеляційної інстанції передбачено у наступних випадках: якщо стосовно учасника справи немає відомостей про вручення йому судової повістки, а також у випадку наявності відповідного клопотання від учасника справи, якщо повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Враховуючи вимоги статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, суд, з урахуванням стадії судового процесу, на якій розгляд справи уже неодноразово відкладався, вважає неявку представників сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає продовженню розгляду справи за їх відсутності.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне розглядати справу за відсутності представників сторін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/03, відповідно до умов ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 11900 доларів США зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення до 11 березня 2020 року (т. 1, а.с. 29-31).

За умовами п. 3.2. кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитним ресурсам у складі щомісячного ануітентного платежу, розмір якого за цим договором складає 143,00 доларів США.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, з процентною ставкою 12 % річних.

Відповідно до п. 4.7. кредитного договору позичальник щомісячно у строк до 10 числа кожного місяця, сплачує у складі щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 155,00 грн. У вказаний строк сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць.

Згідно з п. 7.9. кредитного договору за здійснення кредитної операції позичальник сплачує банку комісійну винагороду у розмірі 851,00 грн. (одноразово).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 11.03.2005, за умовами п. п. 1, 2 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 27/03 від 11.03.2005 на суму 11900 доларів США строком до 11.03.2020 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 12 процентів річних, комісійної винагороди за кредитним договором, неустойки за цим договором або кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог (т. 1, а.с. 20-21).

Вказаний іпотечний договір було зареєстровано 14.03.2005 року в Державному реєстрі іпотек (т. 1, а.с. 22).

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за умовами якого до Державної іпотечної установи перейшло право вимоги до позивача за оспорюваними кредитним договором та іпотечним договором (т. 1, а.с. 7-10).

Згідно висновку експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020, складеного Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, відповідно до проведених розрахунків, виходячи з наданих на дослідження документів, станом на дату укладання договору показники реальної відсоткової ставки та загальної вартості кредиту за кредитним договором № 27/03 від 11.03.2005 становлять: реальна процентна ставка 13,24 %, загальна вартість кредиту 25830,04 доларів США (т. 1, а.с. 33-41).

Враховуючи вищевикладені обставини справи ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № 27/03 від 11.03.2005 та іпотечний договір від 11.03.2005 посилаючись на їх укладення під дією обману.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про їх необгрунтованість та відсутність правових підстав для визнання недійсними оскаржуваних договорів.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі частини першої статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18).

Як на підставу для визнання оспорюваних договорів недійсними, ОСОБА_1 посилався на те, що такі договори укладені з порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживача», оскільки перед укладенням договорів позивальник не був повідомлений про умови кредитування, валютні ризики, банк включив у кредитний договір несправедливі умови та ввів позичальника в оману.

Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору.

Законом України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, що набрала законної сили з 13 січня 2006 року, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено між позивачем та банком у березні 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11, 18 Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», тому оспорюваний кредитний договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності вказаним нормам закону.

Посилання ОСОБА_1 на несправедливість умов договору, які визначені у п. 4.7 та п. 7.9 кредитного договору від 11.03.2005, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дане питання вже було предметом судового розгляду.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 645/2961/15 зазначив, що сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому п. п. 4.7., 7.9. кредитного договору підлягають визнанню недійсними, проте у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними вказаних пунктів договорів відмовив у зв`язку з пропуском строку позовної давності (т. 1, а.с. 11-18).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами п`ятою - сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта відноситься до засобів доказування на підставі частини другої статті 76 ЦПК України.

За статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

На підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 надав висновок експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020, складений Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, проте він не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на наступне.

Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експертного дослідження № 8/1ДЕ-20 від 18.06.2020 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, висновок експерта не є належним та допустимим доказом, а тому до уваги не приймається.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, встановивши, що банк у письмовій формі надав ОСОБА_1 у повному обсязі всю необхідну інформацію, сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, та ОСОБА_1 особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, а також ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів введення банком позивача в оману під час укладення оспорюваного кредитного договору, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 27/03 від 11 березня 2005 року та іпотечного договору від 11 березня 2005 року.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: А. І. Дорош

Ю. В. Дряниця