ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м. Чернівці

справа № 715/711/22

провадження №22-ц/822/376/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 квітня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано наступним. З середини 2015 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 .

Фактично відразу після народження доньки вони із відповідачем припинили стосунки, після чого в червні 2017 року вона із дитиною переїхала проживати до м. Торецьк Донецької області. Враховуючи те, що вони із відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі, відомості про батька були записані відповідно до ст. 135 СК України та батьком дитини зазначено ОСОБА_5 .

Зазначає, що через власні образи не бажала, аби відповідач бачився та спілкувався з їхньої донькою, однак, із початком війни в Україні все змінилося. Зрозумівши, що вона із дитиною перебуває у небезпеці, відновила спілкування із відповідачем та запропонувала йому встановити батьківство доньки звернувшись до органу РАЦС із відповідною заявою. Відповідач хоча і не заперечує свого батьківства від подачі такої заяви - відмовився, мотивуючи це тим, що після визнання батьківства у неї будуть підстави для звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, а можливості він такої немає.

Позивач просила визнати ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1500грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Внести зміни до актового запису №276 від 05.07.2017 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) зазначивши батьком ОСОБА_3 та змінити запис з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_6 ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та вирішено внести зміни до актового запису №276 від 05.07.2017 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), а саме: у рядку "батько" зазначити батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінивши запис із прізвищем, іменем та по батькові дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_6 ».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1500 грн. щомісячно починаючи з 25 березня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання щодо судового збору. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 квітня 2022 року скасувати, в позові відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із даним рішенням суду, вважає його таким, що прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Апелянт вважає себе біологічним батьком дитини.

Зазначає, що судом першої інстанції було прийнято рішення за відсутності на те об`єктивних підстав, за відсутності проведення генотипоскопічного експертного дослідження (ДНК-тесту), а лише на підставі заяви відповідача про визнання позовних вимог, що в свою чергу порушує принцип верховенства права, порушує права та інтереси ОСОБА_1 , а також не відповідає інтересам дитини.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05.07.2017 року ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками зазначені « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_2 ».

Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведено у відповідності до ст.135 СК України - за прізвищем та громадянством матері « ОСОБА_7 », а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою « ОСОБА_8 », що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 4 від 21.04.2021 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги про визнання його батьком дитини ОСОБА_4 , про що свідчить поданий ним відзив та заява про визнання позову. Суд посилався на те, що обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин визнання батьківства відповідачем у суду немає, як і немає обґрунтованого сумніву у добровільності їх визнання, а тому суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив.

Апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною 1 ст. 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21, висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує, зазначено, що доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч.2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Жодних доказів на підтвердження підстав для задоволення позову, позивачем не надано. Позов задоволено лише на підставі визнання його відповідачем.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», неодноразово в своїх рішеннях зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини.

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, який необхідно оцінювати з урахуванням положень ч. ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Під час апеляційного розгляду, апеляційний суд з метою встановлення всіх обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, усуваючи процесуальні недоліки розгляду справи судом першої інстанції, за клопотанням апелянта призначив судову молекулярно-генетичну експертизу.

Апеляційний суд зауважує, що при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

У висновку судово молекулярно-генетичної експертизи від 28.06.2024 року зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 може бути біологічним батьком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 . Ймовірність даної події складає 99,046%.

Висновок судово молекулярно-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість заявлених вимог, залишивши поза увагою, що предметом доказування в цій справі є наявність кровної спорідненості між дитиною та батьком дитини, для з`ясування якої необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення молекулярно-генетичної експертизи.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції слід скасувати, оскільки підстав для задоволення позову немає.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 квітня 2022 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 вересня 2024 року.

Судді І.Б. Перепелюк

Н.К. Височанська

І.Н. Лисак