ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5161/24 Справа № 178/2943/23 Суддя у 1-й інстанції - Берелет В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Божедарівська селищна ради про встановлення факту прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, обґрунтовуючи її тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 22 жовтня 1998 року виконавчим комітетом Жовтневої сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка (пай) та будинок АДРЕСА_1 . Після смерті батька вона забрала собі особисті речі батька, а саме: фотографії з його зображенням, свідоцтво про смерть, документи на земельний пай.

Вона вважала, що все спадкове майно, яке залишилось після ОСОБА_2 , прийняли її брат та сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мешкали з ним до моменту смерті. Однак, згодом їй стало відомо, що ніхто в законному порядку спадщину на себе не прийняв та не оформив. Тому в серпні 2022 року вона звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Через пропуск строку подачі заяви про прийняття спадщини, 01 вересня 2022 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням викладеного, посилаючись на те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , просить застосувати норми цивільного законодавства, які діяли на той час Цивільний кодекс Української РСР у редакції від 27.12.1996, тому звернулась до суду з цією заявою і просить встановити факт прийняття спадщини (а.с.2-4).

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , заінтересована особа: Божедарівська селищна ради про встановлення факту прийняття спадщини відмовлено (а.с.45-47).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, помилкове застосування судом першої інстанції норм нового ЦК, обґрунтованість та доведеність її вимог, просила рішення суду скасувати та винести по справі постанову, якою її заяву про встановлення факту прийняття спадщини, задовольнити (а.с.48-50).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 22 жовтня 1998 року виконавчим комітетом Жовтневої сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, який доводився батьком позивачці, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 17 серпня 1976 року Криничанським районним відділом РАЦС.

Заявниця вважала, що все спадкове майно, яке залишилось після ОСОБА_2 , прийняли її брат та сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мешкали з ним до моменту смерті. Заявниця не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття чи відмову від своєї частини спадщини, тобто достовірно не знала чи прийняли спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і не цікавилась цим питанням понад 20 років після смерті спадкодавця.

Дізнавшись, що спадкове майно так і залишилось не успадкованим, в серпні 2022 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття нею спадщини, пропустивши визначений ст. 1270 ЦК України строк.

Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця не надала суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини, а саме того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном або подала заяву про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк, а отже, не довела порушення її прав.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , спірні правовідносини стосуються її фактичного прийняття, правильними є висновки суду, що такі правовідносини урегульовані ЦК УРСР 1963 року. Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції частково застосував норми нового ЦК України, колегія суддів сприймає критично.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Ураховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що заявниця не надала суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини, а саме того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном або подала заяву про прийняття спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк, а отже, не довела порушення її прав.

Крім того, сама заявниця посилається на те, що її брат та сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мешкали разом з ОСОБА_2 , як на час смерті так і після.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги заявниці, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновку суду, зводяться до незгоди з встановленими судами обставинами справи та наданою оцінкою наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: