_________ __ _ МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__ ___ ___ _
Справа №509/1309/24
Пр. №2/521/4159/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С., за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Багно В.С.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

встановив:

У березні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідно до акту прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка Дальник 7 від 25 квітня 2007 року, військове містечко Дальник 7 було передано Військовій частині НОМЕР_1 .

Зазначив, що відповідачу, як військовослужбовцю Збройних Сил України, належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08 червня 2000 року квартира АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Вказував, що договір про надання комунальних послуг з ОСОБА_2 не укладався, але він разом з членами своєї сім`ї проживав у квартирі АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ) та споживали комунальні послуги.

Відповідно до вимог законодавства споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку- води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки платіжної квитанції тощо).

Чинне законодавство визначає обов`язок для власника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженної наказом Міністерства оборони України №380 від 31 липня 2018 року, у разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення.

Оскільки відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_3 ) та є споживачем житлово-комунальних послуг, що надає Військова частина НОМЕР_1 , то він як споживач зобов`язаний щомісячно вносити плату за надані послуги згідно зі встановленим тарифом, що розраховується на 12 місяців. Проте відповідач не виконує свої зобов`язання і має заборгованість за житлово-комунальні послуги.

Станом на 01 грудня 2023 року у відповідача перед Військової частиною НОМЕР_1 , існує заборгованість, яка складає 81372,38 грн., що свідчить про невиконання споживачем зобов`язань по сплаті наданих житлово-комунальних послуг та порушення прав Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач у добровільному порядку плату за житлово-комунальні послуги у повному обсязі не вносить.

З огляду на те, що позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі, то відповідач зобов`язаний сплатити останньому заборгованість за користування наданими Військовою частиною НОМЕР_1 послугами.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Військової частини НОМЕР_1 заборгованість за за житлово-комунальні послуги в розмірі 81372,38 грн. та понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Ухвалою Овідіопольского районного суду Одеської областівід 05 квітня 2024 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 77).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 02 травня 2024 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 03 травня 2024 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 травня 2024 року було відкрито провадження у справі, та призначено підготовче судове засідання (а.с. 36).

Ухвалою суду від 28 травня 2024 року по справі підготовче судове засідання закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 57).

Представник позивача, діючий за довіреністю від 04 вересня 2023року в судовому н підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 3, 55, 56).

Відповідач та його представник, діючий за ордером від 28 травня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надали відзив на позов (а.с. 43-45)

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, що підтверджується довідкою з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному держдавному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, здійснює діяльність у сфері оборони (а.с. 18-19).

Встановлено, що 25 квітня 2007 року на підставі вимог Директиви Міністра оборони ЗСУ від 27 липня 2006 року №Д332/1/010, наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 19 серпня 2006 року №026 та №028, військова частина НОМЕР_3 здала, а військова частина НОМЕР_1 прийняла казармено-житловий фонд, комунальні споруди і обладнання, тощо, що підтверджується актом прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд і обладнання, квартирного майна і території військового містечка Дальник 7 від 25 квітня 2007 року, військове містечко Дальник 7 було передано Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 15-16, 17).

Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 20 березня 2024 року відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03 липня 1989 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 25).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2000 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 9).

16 червня 2000 року право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано в реєстровій книзі Овідіопольського БТІ №3 за реєстровим №423 (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 забезпечує комунальними послугами, а саме електричною енергією та водопостачанням квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до розрахунку нарахування і оплати абонентом ОСОБА_2 заборгованість відповідача за спожиті комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_5 , складає 81372,38 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає терміни, які вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Аналіз змісту цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08 жовтня 1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п. 1 ч. 2 ст. 7, п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з:

- плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства;

- плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідачем не надано власного розрахунку нарахувань за послугу з постачання комунальних послуг та не спростовано правильність таких нарахувань, здійснених позивачем. Матеріали справи також не містять актів-претензій про неналежне надання або ненадання послуг, які б підтверджували твердження відповідача про здійснення розрахунків за ненадані послуги.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача (відповідача) від оплати послуг у повному обсязі. Адже, позивач не може самостійно припинити надавати послуги відповідачу з теплопостачання з тієї причини, що відключення квартири відповідача від системи теплопостачання неможливе без проникнення в саму квартиру.

Указана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів КГС від 21 квітня 2020 у справі № 910/7968/19.

З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2009 року КЕВ м.Одеси в квартирі відповідача був встановлений лічильник, але при цьому в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують правомірність встановення електролічильника, договір на поставку електроенергії між відповідачем та поставщиком електроенергії, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позовних вимог, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 43-45).

Відповідно до діючого законодавства України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Відповідно до положень статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. ст. 257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц зроблено висновок, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020року по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Судом встановлено, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 стосується заборгованості, що утворилася у період з грудня 2016 року по жовтень 2023 року, а також заборгованості, яка утворилась за період до грудня 2016 року та складає 7155,03 грн.

Загальна сума заборгованості відповідача перед Військовою частиною НОМЕР_1 складає 81372,38 грн.

Водночас, із вказаними вимогами Військової частини НОМЕР_1 звернулась до суду 04 березня 2024 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020року № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020року № 1236 «…з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15 грудня 2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 року, постановою від 09 грудня 2020 року №1236 продовжено дію до 30 квітня 2023 року. Постановою від 27 квітня 2023року №383 продовжено дію до 30 червня 2023 року.

Отже, карантин в Україні безперервно встановлено з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Крім того, Законом України від 8 листопада 2023року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024року було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: « У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже, до вимог позивача строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів Українита у період дії воєнного стану в Україні, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

Суд вважає, що сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2017 року, не є продовженими.

Встановлено, що платежі вдповідачем за послуги позивача у спірний період здійснювалися не в повному обсязі.

З цього вбачається, що позовна давність по заборгованості з 2016 року по 02 квітня 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. А тому у стягненні заборгованості, яка виникла з 2016 року по 02 квітня 2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з 02 квітня 2017року по жовтень 2023 року включно припадає на час дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року та на період дії Закону України від 8 листопада 2023року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини».

Так як, позов був поданий 04 березня 2024 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину, та Закону України від 8 листопада 2023року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», за яким перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тому, заборгованість в сумі 71628,22 грн., яка виникла з 02 квітня 2017 року по жовтень 2023 року підлягає стягненню з відповідача.

Отже, оскільки відповідач споживав житлово-комунальні послуги і ним не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на спростування позовних вимог позивача в цій частині, але в добровільному порядку, в повному обсязі не сплатив їх вартість, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір у справі складає 2422,40 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки позовні вимоги задоволенні частково, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2132,32 грн. (а.с. 22).

Керуючись ст. ст. 525, 526, 527 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про житлові комунальні послуги», ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 04 грудня 1995 року, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_7 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 52959 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 85 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 04 грудня 1995 року, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_7 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 1576 (одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) гривень 58 копійок.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда