ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Поцеловим Андрієм Олександровичем на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на суму 982 616,12 грн, та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 січня 2019 року сторони уклали договір оренди паркувального місця за адресою: АДРЕСА_1 , для стоянки автомобіля марки Ford, днз НОМЕР_1 . Строк дії договору до 31 грудня 2019 року з можливістю пролонгації.

Орендарем не було здійснено жодної оплати винагороди одендодавцю з моменту підписання договору. Строк фактичного користування відповідачем орендованим майном склав 35 місяців, орендна плата становила 9 000,00 грн, а отже сума заборгованості складає 315 000,00 грн.

Крім того, виконання зобов`язання прострочене відповідачем, а тому підлягають застосуванню визначені статтею 625 ЦК України санкції за період з 03 лютого 2019 року на суму 620 366,12 грн. Також, позивач вказує на наявність підстав для стягнення визначеного договором штрафу у розмірі 47 250,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Поцелов Андрій Олександрович 10 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Зазначив, що як на стадії підготовчого провадження, так і на стадії розгляду справи по суті, питання щодо підтвердження права власності на об`єкт оренди не піднімалось. Відповідач, своєю чергою, не висловлював жодних заперечень щодо факту належності об`єкта оренди Позивачеві на права власності. Більше того, при підписанні Договору оренди, правовстановлюючі документи на об`єкт оренди були надані Відповідачу для огляду.

Вважає, що ідентифікація об`єкту оренди також могла бути здійснена в межах розгляду справи по суті.

На підтвердження належності позивачеві об`єкту нерухомого майна на праві власності до апеляційної скарги долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, цивільне законодавство дійсно визначає ряд істотних умов договору найму (оренди) майна, а суд, розглядаючи спірні правовідносини, повинен перш за все встановити, хто є власником переданого в оренду майна, на якій підставі власник володіє цим майном та чи має це мано індивідуальні ознаки, які дозволяють ідентифікувати його як окремий об`єкт цивільних правовідносин, щодо якого у особи виникають права та обов`язки.

При цьому, укладений між сторонами договір має вичерпну інформацію про здане в оренду місце для стоянки автомобіля як предмет вищевказаного договору.

Таким чином, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору оренди, однак судом при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено неправильне тлумачення частини першої статті 760 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Поцеловим Андрієм Олександровичем на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Натина Андрій Олексійович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02 січня 2019 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 уклали договір оренди паркувального місця для стоянки автомобіля Ford, державний номер НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1. Договору).

Орендна плата погоджена сторонами договору у розмірі 9 000,00 грн щомісячно (п. 2.2 Договору). Строк дії договору - до 31 грудня 2019 року з можливістю пролонгації (п. 4.1, 4.4 Договору).

За умовами п. 3.2 Договору, за порушення орендарем п. 2.2 цього договору орендодавець має право вимагати від орендаря сплати штрафу за прострочення оплати винагороди в розмірі 15% від суми такої заборгованості.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків, заборгованість відповідача за невиконання умов договору в частині здійснення орендних платежів становить 982 616,12 грн, з яких: 315 000,00 грн заборгованість з орендної плати; 454 083,82 грн - інфляційні втрати; 166 282,30 грн - 3% річних; 47 250,00 грн - штраф.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач не довів належність йому на праві власності об`єкту найму, в зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про порушення його права на отримання коштів за договором оренди.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Стаття 760 ЦК України визначає, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з приписами частини першої статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Таким чином, цивільне законодавство визначає ряд істотних умов договору найму (оренди) майна, а суд, розглядаючи спірні правовідносини, повинен перш за все встановити, хто є власником переданого в оренду майна, на якій підставі власник володіє цим майном та чи має це майно індивідуальні ознаки, які дозволяють ідентифікувати його як окремий об`єкт цивільних правовідносин, щодо якого у особи виникають права та обов`язки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Згідно з ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 3 цієї статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

Надаючи оцінку наданим апелянтом доказам на підтвердження належності йому на праві власності об`єкта оренди, колегія суддів зазначає наступне.

На дату укладення Договору оренди ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року належала на праві власності земельна ділянка площею 0,2412 га, що є частиною земельної ділянки загальною площею 0,8387 га, та знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0008, надана для комерційного використання (розташування складських приміщень). Вказана земельна ділянка складається з: забудованих земель - 0,2412 га (у тому числі: одно і двох поверховою - 0,1012 га, землі комерційного і іншого використання 0,1400 га). На вказаній земельній ділянці площею 0,2412 га розташований об`єкт незавершеного будівництва, офісно-складський комплекс, а саме: склад під літерою «В», який відчужується одночасно з цією земельною ділянкою.

В той же час, предметом Договору оренди від 02 січня 2019 року є паркувальне місце для стоянки автомашин за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до примітки пункту 6.46 ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки й гаражі для легкових автомобілів» у підземних гаражах поділ машиномісць перегородками не допускається. Згідно з додатком Б до ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки й гаражі для легкових автомобілів» машиномісце (на автостоянці чи в гаражі) - це площа, необхідна для встановлення одного автомобіля, яка складається з площі горизонтальної проекції нерухомого екіпажа з додаванням розривів наближення (захисних зон) до сусідніх екіпажів або будь-яких перешкод.

Таким чином, ділянка для машини на закритих і відкритих парковках вважається окремим типом власності, право на розпорядження якою виникає в порядку передбаченому законом.

Отже, надані апелянтом докази не спростовують висновки місцевого суду в частині належність йому на праві власності об`єкту найму (як паркомісця так і місця його розташування), в зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про порушення права позивача на отримання коштів за договором оренди.

Крім того, оренда - платне користування майном, при якому у користування орендар отримує визначене майно із обов`язком здійснювати свої права у межах укладеного з орендодавцем правочину. У такому випадку орендна плата орендодавця - це плата за користування виокремленим (індивідуалізованим) майном.

Відсутність виокремлення майна як предмету оренди, у даній справі - речі, визначеної індивідуальними ознаками, позбавляє суд можливості визначити предмет укладеного між сторонами договору.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

При цьому, ч. 7 ст. 81 ЦПК України встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на наведені імперативні приписи процесуального закону, посилання апелянта на неповне з`ясування обставин справи та можливість суду самостійно здійснити ідентифікацію об`єкта оренди в межах розгляду справи по суті суперечить принципу змагальності цивільного судочинства та відхиляються колегією суддів.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Поцеловим Андрієм Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова