23.09.2024 Справа № 756/8086/24
Унікальний номер 756/8086/24
Номер провадження 2/756/3892/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Лисенко Д.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1

третьої особи - ОСОБА_2

свідка - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

19 червня 2024 року засобами поштового зв`язку позивач ОСОБА_4 , через свого представника адвоката Тарнавського В.Б., звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_5 , право власності на спадкове майно: а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що позивач ОСОБА_4 є онуком спадкодавця ОСОБА_5 . Після смерті бабусі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилася спадщина до складу якої входить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивачу стало відомо, що право власності на квартиру в порядку спадкування не було оформлене жодним зі спадкоємців, у зв`язку з чим позивач вважає, що у нього існує право на набуття права власності на частину, яка належала його бабусі - ОСОБА_5

07 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. зі зверненням про відкриття спадкової справи після померлої ОСОБА_5 , проте постановою нотаріуса від 07 червня 2024 року йому було відмовлено у відкритті спадкової справи у зв`язку з пропущенням строку на прийняття спадщини та відсутності доказів підтвердження спільного проживання разом із спадкодавцем. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого невизнаного майнового права та інтересу.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2024 справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання на 03 вересня 2024 року.

29 липня 2024 року, через канцелярію суду, третя особа по справі ОСОБА_2 подала заяву, в якій зазначила, що відмовляється від спадщини на користь сина, позивача по справі - ОСОБА_4 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 вересеня 2024 року витребувано у КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності/користування/розпорядження спадкодавцем ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_2 , розгляд справи відкладено на 18 вересня 2024 року.

13 вересня 2024 року від представника позивача - адвоката Тарнавського В.Б., за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суду» надійшла заява про долучення доказів.

На виконання ухвали, 17 вересня 2024 року надійшла відповідь з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо запитуваної інформації.

Того ж дня, від представника відповідача, на електронну пошту суду, надійшов відзив в якому просив проводити розгляд справи без його участі, заперечень щодо позову не надав, при прийнятті рішення поклався на розсуд суду.

В судовому засіданні 18 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та продовжено судовий розгляд.

Представник позивача в судовому засідання підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених в позові.

Третя особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, при цьому пояснила, що приймати спадщину наміру не має, відмовляється від частки спадкового майна на користь позивача по справі. Також пояснила, що спадкодавець, її мати ОСОБА_5 на день смерті проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Її син, ОСОБА_4 на день смерті ОСОБА_5 проживав разом з останньою. З моменту смерті ОСОБА_5 і по теперішній час, ОСОБА_4 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , займається її утриманням, сплачує комунальні послуги. Зазначила, що після смерті матері, ОСОБА_5 ніхто не ставив питання стосовно оформлення спадовких прав, оскільки ОСОБА_4 вважався фактичним власником квартири шляхом вступу в управління спадковим майном.

Свідок, ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив обставини зазначені третьою особою, жодних заперечень не надав., що його син ОСОБА_4 проживав з бабусею ОСОБА_5 на час її смерті й в подальшому у квартирі,яка належала їм на праві часткової власності. Його дружина - ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не приймала.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактичні обставини справи

З досліджених судом письмових доказів встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є онуком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18 вересня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 купили квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,91 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м.

Вказаним вище договором купівлі-продажу не була визначена частка, яка повинна належати кожному із власників, а отже, за загальним правилом, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що встановлено зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 листопада 2003 року виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2362.

Після смерті спадкодавця, відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Як встановлено у судовому засіданні, на день смерті спадкодавиці у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживав позивач, ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_4 07 червня 2024 року звернувся до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, яку фактично прийняв, оскільки був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем на день її смерті.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 червня 2024 року, ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з пропущенням строку на прийняття спадщини та відсутності доказів спільного проживання разом із спадкодавцем на момент смерті.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Прозатвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності наяке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, щопосвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборониабо арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва проправо на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеногопитання в судовому порядку.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практикуу справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво проправо на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину впорядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання внотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права наспадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні правана спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України у разі спадкування права та обов`язкиспадкодавця переходять до спадкоємців.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права таобов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялисявнаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом та спадкування за заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно ст. 530 ЦК УРСР 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Як установлено судом, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. позивачу було відмовлено у відкритті спадкової справи на підставі ст. 1270 ЦК України у зв`язку з пропущенням строку на прийняття спадщини та відсутності підтвердження спільного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до рекомендацій листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно достатті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Однак спадкової справи після смерті ОСОБА_5 відкрито не було, оскільки спадкування в такому випадку здійснюється за цивільним кодексом УРСР від 1963 року, що заважає вступу у спадщину спадкоємцями, які не подали заяву впродовж шести місяців після смерті спадкодавця.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене законом коло осіб з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві та розрахунку, що він залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні, спадкоємець першої черги за законом, ОСОБА_2 не вчиняла жодних дій щодо прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , відмовляється від прийняття спадщини на користь сина ОСОБА_4 , позивача по справі.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач має достатні правові підстави на визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,91 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м., що належала його бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Беручи до уваги, наявність у позивача по справі права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , фактичне прийняття ним спадщини, шляхом користування, належність майна, щодо якого заявлені позовні вимоги, спадкодавцю на день її смерті, наявність мотивованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та відсутність заперечнь з боку інших учасників справи, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вимоги позивача по справі є законними і обґрунтованими, не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, обраний спосіб захисту відповідає вимогам закону та спрямований на захист спадкових прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування.

Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,91 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2024 року.

Суддя І.С. Шролик