Номер провадження: 22-ц/813/422/24
Справа № 523/2381/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Одеська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10 червня 2021 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Сувертак І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона з квітня місяця 2014 року проживала спільно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 30 квітня 2019 року складений відповідний актовий запис № 4819 та Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Як зазначила позивачка, на початку квітня місяця 2014 року спадкодавець фактично переїхала до шестикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , у якій ОСОБА_1 вже проживала разом зі своєю сім`єю.

23 квітня 2014 року спадкодавець уклала договір дарування із ОСОБА_3 , на підставі якого у неї виникло право власності нерухоме майно - 130/1000 шестикімнатної квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .

Починаючи з квітня 2014 року, ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 фактично проживали спільно, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, зокрема це стосувалося оплати комунальних послуг, купівлі продуктів харчування тощо. Протягом вказаного терміну спільного проживання неодноразово купувались продукти харчування, засоби особистої гігієни, здійснювались дрібні побутові ремонтні заходи тощо.

Необхідні матеріали для підтримання у нормальному стані приміщень загального користування зі спадкодавцем (кухня, коридор, санвузол тощо) купувалися також разом, проте фактично здебільшого підтриманням в належному стані цих приміщень займалася позивачка з огляду на похилий вік спадкодавця.

Мав місце факт спільного харчування, враховуючи похилий вік спадкодавця їй було важно готували собі особисто, і кухнею, яка є місцем спільного користування і яку позивачка придбала раніше, користувалися вони разом, розподіляючи обов`язки таким чином, що позивачка займалася приготуванням їжі, купівлею продуктів харчування, оплатою комунальних платежів, а спадкодавиця в міру похилого віку підтримувала чистоту.

Посилаючись на ведення спільного господарства, наявність спільного з ОСОБА_2 бюджету, проведення спільних витрат, наявністю взаємних прав та обов`язків, що у сукупності засвідчує реальність сімейних відносин, крім того, після смерті спадкодавця позивачка здійснила проведення поховання ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ; визнати її спадкоємицею четвертої черги як особу, котра проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване недоведеністю ОСОБА_1 факту її проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а лише самої однієї квитанції без інших доказів - не достатньо, з огляду на те, що саме по собі визначення «постійне проживання» зводиться зокрема до того, що певні особи протягом значного часу перебувають у таких відносинах, які б незалежний спостерігач мав змогу оцінити як «постійне проживання» таких осіб. Зокрема це охоплюється введенням спільного господарства; наявністю спільних витрат; наявність спільного бюджету; наявність спільного харчування, купівлі певного майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 10 червня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неправильно витлумачив норму ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, яка визначає характерні ознаки суб`єктного складу сім`ї та порядок внутрішньої комунікації між цими особами, їх права та обов`язки під час спільного проживання, та дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог, не надавши належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам у підтвердження факту спільного проживання в одній комунальній квартирі, де мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, зокрема, свідоцтву на право власності на житлове приміщення 346/1000 квартир АДРЕСА_3 , 85, НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , яке належить їй на праві власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 130/1000 шестикімнатної квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_6 , яке за договором дарування № 615 від 23 квітня 2014 року придбано спадкодавцем; судом не прийнято до уваги, що протягом п`ятирічного строку спільного проживання зі спадкодавцем до ОСОБА_2 ніхто не навідувався, будь-яких контактів з родичами та третіми особами, які б мали право на спадкування, вона не мала.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що судом безпісдтавно відмовлено у задоволенні її клопотання про допит свідків, які є її зі спадкодавцем сусідами та які могли надати свідчення про факт спільного проживання протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, наявність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада її доводи не визнала, рішення суду як законне та обгрунтоване просила залишити без змін, зазначивши, що в даному випадку відсутній один із основних фактів необхідних для визнання особи спадкоємцем четвертої черги спадкування на час відкриття спадщини має пройти не менше п`яти років, протягом яких спадкоємець проживав разом зі спадкодавцем однією сім`єю, а документи, на які посилається скаржниця в апеляційній скарзі, не можуть бути доказами підтвердження факту саме спільного проживання та підтвердження ведення спільного господарства і наявності спільних витрат, а лише засвідчують законність володіння позивачем та спадкодавцем належними їм частками зазначеної квартири. Щодо доводів скарги про порушення судом норм процесуального права в частині відмови позивачці у задоволенні її клопотання про допит свідків, вказує, що судом правомірно відмовлено у допиті свідків з огляду на необгрунтованість клопотання позивачки, яке було не підписано та подано представником без надання документів, що підтверджують його повноваження. Крім того рада послалась на висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, про те, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю в подібних справах, а позивачка та її представник не звертались до суду із клопотанням про витребування доказів, зокрема, спадкової справи після смерті ОСОБА_2 задля встановлення повного кола осіб.

Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_4 .

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01 серпня 2023 року суддя ОСОБА_4 звільнена з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Сєвєрова Є.С., Комлева О.С. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2023).

Розгляд справи був призначений на 25 липня 2023 року о 13-20 год.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2023 року вилучено суддів учасників колегії Сєвєрову Є.С., Комлєву О.С., нові судді: Лозко Ю.П., Кострицький В.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2024 року вилучено суддю учасники колегії Кострицького В.В. у зв`язку із відпусткою, новий суддя у складі суду Коновалова В.А.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, від представника Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 30 квітня 2019 року складено відповідний актовий запис № 4819 та Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

Їй за життя належало нерухоме майно у вигляді 130/1000 шестикімнатної квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , право власності на яке виникло на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. 23 квітня 2014 року та зарєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 квітня 2014 року (а.с. 19-20, 24-25).

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 та членам її сім`ї на праві спільної часткової власності належить 346/1000 частин квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , котрі були приватизовані 03 березня 2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане 03 березня 2009 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 03 березня 2009 року № 212735. Право власності на нерухоме майно зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22 липня 2009 року за № 26146007 (а.с. 14, 15-16).

Судом також встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_1 здійснила проведення поховання ОСОБА_2 .

Так, 01 травня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 049214, предметом якого були організація похорон, надання суміжних послуг та товарів, власне проведення поховання померлої ОСОБА_2 та облаштування місця поховання (а.с. 25-28).

01 травня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_4 як користувачу місця 7 на Західному кладовищі в м. Одеса № 22 на ділянці № НОМЕР_5 , де й поховано 01 травня 2019 року ОСОБА_2 (а.с. 29).

В матеріалах справи відсутні відомості щодо факту реєстрації позивачки разом із померлою ОСОБА_2 , яка відповідно до довідки (витягу з домової книги про склад сім`ї та прописку) керівника житлово-експлуатаційної організації від 21 травня 2014 року № 182, проживала та зареєстрована одна в АДРЕСА_7 з 20 травня 2014 року (а.с. 26).

Намагаючись у судовому порядку довести юридичний факт спільного проживання однією сім`єю із спадкодавцем за однією адресою задля отримання спадщини, ОСОБА_1 посилалася на таке спільне проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 , починаючи з квітня 2014 року до дня смерті останньої, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету, що на її думку свідить про наявність сімейних відносин, а інших родичів ОСОБА_2 не мала.

В обґрунтування заявлених вимог, зокрема пов`язаності з ОСОБА_2 спільним побутом, позивачкою надано копію квитанції про сплату комунальних послуг від 16 серпня 2016 року (а.с. 33).

Переглядаючи судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту за недоведеністю колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовуєпри розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людинияк джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні правата обов`язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки,падчерки.

Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейнихвідносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1277 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи позов ОСОБА_1 та даючи оцінку наданим нею доказам на підтвердження факту проживання однією сім`єю разом із померлою ОСОБА_2 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів проживання позивачки разом із спадкодавцем однією сім`єю щонайменше п`ять років для набуття права на спадщину на підставі ст. 1264 ЦК України як спадкоємцем четвертої черги за законом, а саме пов`язаність позивачки та померлої крім спільного проживання веденням спільного господарства, спільних витрат, бюджету, харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо.

Належних, допустих та достатніх доказів проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту із спадкодавцем, сплати побутових послуг, взаємних прав та обов`язків, позивачкою не надано як суду першої, так і апеляційної інстанції.

Більше того, сам по собі факт надання допомоги іншій особі, яка є одинокою особою похилого віку, не є безумовним підтвердженням наявності факту проживання однією сім`єю та не свідчить про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 369/9334/16-ц, провадження № 61-20367св19).

Власне ставлення позивачки до нині померлої ОСОБА_2 , періодичне придбання їй продуктів харчування та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 552/196/20.

Як не свідчить про потрібний факт і наявність у позивачки на руках оригіналів інших документів, зокрема свідоцтва про смерть спадкодавця.

При цьому, показання свідків, про допит яких заявляла позивачка в обгрунтування доводів щодо спільного проживання з померлою, не є належними доказами в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України щодо належності доказів щодо предмета доказування по справі за умови відсутності інших належних доказів, які б свідчили про таке, тобто відсутня необхідна сукупність доказів в розумінні вимог ч. 2 ст. 89 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам у підтвердження факту спільного проживання в одній комунальній квартирі, де мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, зокрема, свідоцтву на право власності на житлове приміщення 346/1000 частини квартир АДРЕСА_3 , 85, 86, АДРЕСА_6 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 130/1000 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_6 , оскільки такі документи не можуть бути доказами підтвердження факту саме спільного проживання та підтвердження ведення спільного господарства і наявності спільних витрат, а лише засвідчують законність володіння позивачем та спадкодавцем належними їм частками зазначеної квартири, про що слушно зауважено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Щодо доводів скарги про порушення судом норм процесуального права в частині відмови позивачці у задоволенні її клопотання про допит свідків, колегією суддів не встановлено порушення судом норм процесуального права при вирішенні наведеного питання, оскільки ухвала суду щодо забезпечення доказів є предметом самостійного апеляційного оскарження. Таке позивачкою не було реалізоване. Крім того, за участю позивачки та її представника 10 червня 2021 року було закрите підготовче провадження, проти чого вказані особи не заперечували.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю в подібних справах, а інших доказів у підтвердження викладених обставин позивачкою надано не було.

Окремо слід підкреслити те, що позивачкою ставиться питання про встановлення факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 в квартирі, яка по суті є комунальною квартирою із окремо належними кожному із мешканців певних кімнат, відразу із моменту вселення останньої до своєї кімнати у квітні 2014 року і до її смерті у квітні 2019 року, у той час, коли позивачка увесь цей час перебувала у шлюбі, проживала за адресою своєї реєстрації разом із чоловіком ОСОБА_5 , який також є співвласником 346/1000 кормунальної квартири.

Доказів припинення подружжям ОСОБА_6 спільного проживання або встановлення режиму окремого проживання по справі відсутні.

Проте, питання про спільне проживання однією сім`єю померлої із позивачкою та її чоловіком, сімейні стосунки з яким презумуються, не ставиться.

З матеріалів витребуваної апеляційним судом спадкової справи № 678/2019, заведеної після смерті ОСОБА_2 , на усунення допущених судом першої інстанції прогалин та визначення правильного суб`єктного складу учасників справи, вбачається, що вона відкрита Суворовською державною нотаріальною конторою у місті Одеса за заявою позивачки ОСОБА_1 , яка звернулася як особа, яка проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років, вела спільне господарство, поховання здійснювалось за її рахунок. ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 (а.с. 187, 194).

Інші особи з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця не видавались, заповіти та спадкові договори не складались, що підтверджено також інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с. 193, 195).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 16 квітня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко