Справа № 127/4344/23
Провадження № 22-ц/801/1596/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 рокуСправа № 127/4344/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

Секретар: Куленко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Національної Гвардії України, Вінницької міської ради, Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В., про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності, ордера на жиле приміщення, рішення № 1191 від 18 червня 2020 року та визнання права власності, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

Рішення ухвалив суддя Федчишин С. А.

Рішення ухвалено об 11.56 год у м. Вінниці Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення - 24 травня 2024 року

В с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Національної Гвардії України про визнання права власності на 1/3 частку квартири, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору дарування частки квартири.

Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем ОСОБА_2 вона проживала у цивільному шлюбі з 14 жовтня 2018 року по січень 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про церковну реєстрацію шлюбу. Факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі та вимоги про визнання спільною сумісною власністю позивача і відповідача ОСОБА_2 нерухомого майна є предметом позовних вимог, які заявив ОСОБА_2 до неї (цивільна справа № 128/1325/22). По даній справі вона визнала факт спільного проживання однією сім`єю із відповідачем ОСОБА_2 з 14 жовтня 2018 року по січень 2020 року.

В період спільного проживання із ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі, ОСОБА_2 як військовослужбовець, отримав 24 грудня 2019 року двокімнатну квартиру для постійного проживання на себе та на членів сім`ї. Вона, як член його сім`ї була присутня при урочистому врученні ключів на квартиру і вважала, що квартира отримана і на неї, як члена сім`ї.

У січні 2020 року вони припинили спільне проживання. Після чого ОСОБА_2 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із позовом до неї про поділ спільно нажитого майна (справа № 128/1325/22).

23 січня 2023 року із отриманої нею Інформаційної довідки № 320876264 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 08 жовтня 2021 року отримано свідоцтво про право власності, яке їм було видане Головним управлінням Національної гвардії України в порушення її прав, як члена сім`ї ОСОБА_2 на участь у набутті права на 1/3 частку у власності квартири.

Дане свідоцтво вважає незаконним, оскільки воно видане без урахування рішення Конституційного Суду України по справі від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа № 1-8/99) та Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МВС України № 278 від 28 липня 2007 року, коли відповідач з урахуванням їх положень повинен був повідомити про зміни у складі сім`ї, яка перебувала на квартирному обліку, так як з 14 жовтня 2018 року вони постійно проживали як чоловік та жінка однією сім`єю і вели спільне господарство, що також вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 , поданої ним у справі № 128/1325/22. Відповідач ОСОБА_2 навмисне не включив її до складу членів сім`ї, які перебували на квартирному обліку. Квартира отримана 24 грудня 2019 року, тобто в період перебування ОСОБА_2 на квартирному обліку під час проживання її із відповідачем однією сім`єю, повинна бути надана також і на неї, як члена його сім`ї, і відповідач був зобов`язаний включити її як члена своєї сім`ї в число осіб, які перебувають на квартирному обліку, а, відповідно, вона мала право як член сім`ї військовослужбовця, отримати у власність 1/3 частку квартири. Передача квартири у власність лише відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 порушує її право на отримання житла, у тому числі його частки у власність, тому свідоцтво про право власності на квартиру є недійсним, оскільки при його видачі порушено її право на отримання житла у власність, як члена сім`ї військовослужбовця.

31 травня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_3 належну йому на праві власності 1/2 частку квартири. Укладаючи цей договір дарування, ОСОБА_2 порушив вимоги закону, а саме - частини 1 статті 358 ЦК України, оскільки подарував частку квартири, не маючи законних прав на набуття її у власність та без її згоди, тому даний договір дарування є недійсним на підставі частини 1 статті 358 ЦК України.

За таких обставин просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що видане 08 жовтня 2021 року; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 31 травня 2022 року та визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири.

У листопаді 2023 року позивач подала позовну заяву (доповнену), обґрунтувавши її тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2023 року у даній справі провадження зупинено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2023 року у справі № 128/1325/22, позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, у період з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2020 року, поділ спільно нажитого майна, залишена без розгляду.

У зв`язку із залишенням без розгляду позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі та приймаючи до уваги, що факт спільного проживання має суттєве значення при вирішенні спору у даній справі за її позовом, вона доповнила свої позовні вимоги і просила встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 14 жовтня 2018 року по 31 грудня 2020 року, мотивувавши це тим, що даний факт підтверджується свідоцтвом про церковну реєстрацію шлюбу від 14 жовтня 2018 року та визнається відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується його позовною заявою у цивільній справі № 128/1325/22, яка залишена Вінницьким районним судом без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача ОСОБА_2 .

Також у позові вказала про те, що передача квартири у власність лише відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 без урахування норм чинного законодавства, порушує її право на отримання житла, у тому числі його частки у власність, тому рішення Вінницької міської ради від 18 червня 2020 року № 1191, ордер № 0048 від 10 липня 2020 року та свідоцтво про право власності на квартиру від 08 жовтня 2021 року, є недійсним, оскільки при їх видачі порушено її право на отримання житла у власність, як члена сім`ї військовослужбовця.

Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2023 року прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у справі; залучено за заявою позивача ОСОБА_1 до участі у справі співвідповідачем Вінницьку міську раду; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В. (том 1 а. с. 172, 173, 174).

04 січня 2024 року позивач подала до суду позовну заяву (уточнену) (том 2 а. с. 1-4).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2024 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі співвідповідача - Виконавчий комітет Вінницької міської ради (том 2 а. с. 47).

З урахуванням поданих позивачем заяв про доповнення позовних вимог, про збільшення позовних вимог і про залучення до участі у справі співвідповідачами Вінницької міської ради і Виконавчого комітету Вінницької міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В., позивач просила: встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 14 жовтня 2018 року по 31 грудня 2020 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_1 від 08 жовтня 2921 року, видане Головним управлінням НГУ ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 1-385, виданого 31 травня 2022 року, видавник: державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В.; визнати недійсним ордер на жиле приміщення № 0048 від 10 липня 2020 року; визнати недійсним підпункт 3.25 пункту 3 рішення Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року; визнати за нею право власності на 1/3 частку спірної квартири (том 1 а. с. 139-144).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 14 жовтня 2018 року по 31 грудня 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача Грушко Ж. В. про поновлення пропущеного строку подання доказів, понесених судових витрат - відмовлено.

Заяву представника відповідача Грушко Ж. В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі, залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду частково та ухвалити в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/3 квартири, про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08 жовтня 2021 року, про визнання недійсним договору дарування частки квартири від 31 травня 2022 року, про визнання недійсним ордера на жиле приміщення № 0048 від 10 липня 2020 року, про визнання недійсним підпункт 3.25 пункту 3 рішення Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року, нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Зазначила, що при постановленні рішення судом першої інстанції, крім рішення в частині задоволення позовних вимог, неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи; неправильно застосовані норми матеріального права, а також застосовані норми матеріального права, які не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах та порушені норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, а саме Положення про порядок надання службових жилих приміщень у користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, де згідно пункту 9 для одержання службового жилого приміщення працівник подає заяву, до якої додає довідку з місця проживання про склад сім`ї і прописку. Члени сім`ї заявника, які бажають оселитися у службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання у такому приміщенні. Оскільки позивач письмової згоди на проживання у спірному приміщенні не подавала, суд прийшов до висновку, що право бути на квартирному обліку та на приватизацію квартири мають лише два члени сім`ї: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Такий висновок суду є незаконним, оскільки, як вбачається із рішення житлово-побутової комісії в/ч НОМЕР_2 від 02 червня 1998 року (протокол № 2) ОСОБА_2 зі складом сім`ї три особи (дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_3 ) поставлено на квартирний облік в загальний список черговиків; до внесення змін 25 грудня 2015 року в Положення № 37 військовослужбовці Національної гвардії не відносилися до осіб, які входили в перелік осіб, що мають право на службове жиле приміщення; у справі відсутні докази, що спірне приміщення є службовим. Із оспорюваного нею ордера вбачається, що він виданий на жиле приміщення, а не службове жиле приміщення, що потребує видачі спеціального ордера.

Підтвердженням цього також є рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року, відповідно до його підпункту 3.25 пункту 3 ОСОБА_2 отримав квартиру на загальних підставах, а пунктом 2 цього рішення громадянам надавалися службові жилі приміщення.

Також суд неправильно застосував положення Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, зокрема вимоги пунктів 25 і 55 цих Правил та вимоги пункту 3.14 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень № 278 від 28 липня 2007 року, не надавши правильну оцінку факту приховування відповідачем ОСОБА_2 інформації про входження її до складу членів його сім`ї, позаяк він зобов`язаний був включити її як члена своєї сім`ї, в число осіб, які перебували на квартирному обліку і обов`язок по внесенню таких змін до облікової справи громадян і книги обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень є щорічним.

Висновок суду з приводу відсутності родинних відносин під час приватизації житла не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_2 при зверненні до органу приватизації із заявою, не подав всі необхідні документи для реалізації його та членів його родини права на приватизацію, а саме, не подав свідоцтво про реєстрацію церковного шлюбу із нею від 14 жовтня 2018 року, який підтверджує факт її належності до членів його сім`ї.

Не відповідає фактичним обставинам справи і свідчить про неправильне застосування судом статті 59 ЖК України та обґрунтування його висновку нормою матеріального права, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах - пункти 12, 19, 22, 25, 27 Положення № 37 від 04 лютого 1988 року, висновок суду про те, що вимога про визнання ордера недійсним є безпідставною, оскільки жоден із пунктів, перерахованих у статті 59 ЖК України не знайшов свого підтвердження. Проте, за правилами статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян.

Вирішуючи питання щодо строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права при заявлених позовних вимогах про визнання недійсним ордера на жиле приміщення № 0048 від 10 липня 2020 року і рішення № 1191 від 18 червня 2020 року, судом першої інстанції не правильно застосовано положення частини 2 статті 264 ЦК України, оскільки позов вперше подано до суду 12 лютого 2023 року із позовними вимогами: про скасування свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на цю квартиру, а зазначеним законом встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Заявлені нею 12 лютого 2023 року позовні вимоги є лише частиною тих вимог право на які вона має, позаяк всі заявлені нею вимоги стосуються спірної квартири.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокат Грушко Ж. В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила рішення суду, постановлене з урахуванням законодавства та об`єктивних обставин справи, залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки аргументи, наведені в ній, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, крім того позивач не надала доказів, які б у своїй сукупності могли б підтвердити законність її вимог.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокат Грушко Ж. В. заперечила проти апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідачів Вінницької міської ради і Виконавчого комітету Вінницької міської ради Чуй В. П. заперечив проти апеляційної скарги позивача і просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач ОСОБА_1 і її представник - адвокат Глазунова Л. М. (повноваження згідно ордера серії АВ № 1067690, виданого 16 березня 2023 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 на підставі договору № 4 від 01 лютого 2023 року у Вінницькому міському суді та Вінницькому апеляційному суді - том 1 а. с. 65), будучи належним чином повідомленими про дату час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, заяв і клопотань не подали.

Представник відповідача Головного управління Національної гвардії України у судове засідання не з`явився.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач оскаржила рішення суду лише в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог, а в задоволеній частині позовних вимог рішення суду позивач та інші учасники справи не оскаржили.

Отже рішення суду першої інстанції переглядається в оскаржуваній позивачем частині про відмову у задоволенні заявлених нею позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 14 жовтня 2018 року повінчалися у храмі Покрови Богородиці смт. Стрижавка, про що їм видано свідоцтво про церковну реєстрацію шлюбу (том 1 а. с. 17).

07 липня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з незаконного чужого володіння. У позові, зокрема, просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2020 року (том 1 а. с. 7-14).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22 липня 2022 року відкрито провадження у справі за № 128/1325/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з незаконного чужого володіння (том 1 а. с. 21).

Згідно висновку про вартість (витяг із звіту) вих. № 5 від 06 лютого 2023 року, наданого ТОВ «Подільський експертний центр», вартість двокімнатної квартири, загальною площею 62,2 кв. м., житловою площею 33,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи місце розташування та умовно задовільний фізичний стан, складає 500 000,00 грн. (том 1 а. с. 18).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 НГ України № 46 від 22 лютого 2019 року ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення із 22 лютого 2019 року (том 1 а. с. 19).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 23 січня 2023 року за № 320876264, ОСОБА_3 має у приватній (спільній частковій) власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки квартири, серія та номер: 1-385, виданий 31 травня 2022 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори (том 1 а. с. 20).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 01 листопада 2021 року за № 282314929, ОСОБА_3 на праві приватної (спільної часткової) власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 08 жовтня 2021 року Головним управлінням Національної гвардії України (том 1 а. с. 53).

08 жовтня 2021 року Органом приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної, спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , в рівних частках. Загальна площа квартири - 62,20 кв. м. Свідоцтво видане згідно з рішенням від 30 липня 2021 року № 134 (том 1 а. с. 57).

Згідно акта про знищення справ, затвердженого 25 лютого 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, знищено справу органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні ІНФОРМАЦІЯ_3 яка містила документацію щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у приватну, спільну часткову власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (том 1 а. с. 73-75).

31 травня 2022 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 1-385 договір дарування частки квартири, за яким дарувальник ОСОБА_2 передав у власність безоплатно (подарував) обдарованій ОСОБА_3 , яка прийняла дарунок - 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1 , що належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого керівником органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України від 08 жовтня 2021 року, згідно з рішенням за № 134 від 30 липня 2021 року (том 1 а. с. 83-84).

На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року про витребування у державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори договору дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , серія та номер: 1-385, виданого 31 травня 2022 року, а також правовстановлюючих та інших документів, які стали підставою для оформлення цього договору, нотаріальна контора надала копію договору дарування 1/2 частки квартири і документи до нього, які знаходяться в матеріалах справи на аркушах 82-106 в томі 1-му: договір дарування частки квартири від 31 травня 2022 року, згідно якого дарувальник ОСОБА_2 передав у власність безоплатно (подарував) обдарованій, а обдарована ОСОБА_3 прийняла дарунок - 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; договір посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1-385 (том 1 а. с. 83-84); свідоцтво про право власності на квартиру, видане 08 жовтня 2021 року, відповідно до якого квартира на праві приватної, спільної часткової власності належить ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 (том 1 а. с. 85); Витяги із відповідних реєстрів (том 1 а. с. 86-96); копії паспортів і реєстраційні номери облікової картки платника податків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (том 1 а. с. 97-101); свідоцтво про народження ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 (том 1 а. с. 102); свідоцтво про розірвання шлюбу 09 липня 2008 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (том 1 а. с. 103); заява ОСОБА_2 щодо проживаючих осіб у дарованій квартирі (том 1 а. с. 104); довідка з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію за адресою: квартира АДРЕСА_1 , де зареєстровано 2 особи: власник ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 (том 1 а. с. 105).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 03 березня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області, актовий запис № 535, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_5 (том 1 а. с. 102).

09 липня 2008 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , за яким шлюб між чоловіком ОСОБА_2 і дружиною ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 848 від 09 липня 2008 року (том 1 а. с. 103).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 проживають та постійно зареєстровані в квартирі з 16 вересня 2020 року власник ОСОБА_2 і його донька ОСОБА_3 (том 1 а. с. 105).

Згідно витягу з протоколу № 2 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_2 від 02 червня 1998 року, молодшого сержанта ОСОБА_2 , склад сім`ї якого - 3 чоловіки, поставлено на квартирний облік для отримання житлової площі, включено в загальний список черговиків (том 1 а. с. 124).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року ухвалено видати ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 33,0 кв. м., військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ст. прапорщику запасу - ОСОБА_2 на склад сім`ї 2 особи: (він, донька - ОСОБА_3 ), зі зняттям з квартирного обліку всієї родини (том 1 а. с. 125).

Виконавчий комітет Вінницької міської ради 10 липня 2020 року видав ордер на жиле приміщення № 0048 ОСОБА_2 з сім`єю з 2-х осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 33,0 кв. м., яке складається із 2-х кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава видачі ордера: рішення виконкому міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року (том 1 а. с. 126).

Наказом № 467 від 08 жовтня 2021 року командувача Національної гвардії України постановлено забезпечити передачу квартири АДРЕСА_3 з державної власності Головного управління Національної гвардії України у приватну, спільну часткову власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (том 1 а. с. 127,147).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, виданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 16 липня 2020 року за № 30508 і № 30511, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 16 липня 2020 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 128, 129).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2023 року задоволено клопотання представника позивача і зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Національної Гвардії України про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності та визнання права власності, до набрання законної сили рішенням у справі № 128/1325/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, в період з 01 березня 2014 року по 31 грудня 2020 року, поділ спільно нажитого майна (том 1 а. с. 133).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, залишено без розгляду (том 1 а. с. 151).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2023 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (том 1 а. с. 154).

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14 жовтня 2018 року по 31 грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач визнав позов в цій частині, а тому згідно вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач проживаючи із відповідачем ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження вчинення нею дій, передбачених Інструкцією з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МВС України № 278 від 28 липня 2007 року, зокрема щодо спільного місця реєстрації з ОСОБА_2 , а також позивач не надала доказів того, що вона стала на квартирний облік, що позбавляє її права на спірну квартиру. Оскільки позивач не перебувала на квартирному обліку разом із відповідачами: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , при її вселенні додаткова площа не надавалася у зв`язку з відсутністю підстав у неї для поліпшення житлових умов, що передбачено пунктом 55 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР. Вимога позивача про скасування ордера може призвести до незворотніх наслідків як для відповідача, так і для позивача, оскільки призведе до первісного стану квартирного обліку з втратою можливості відповідачів, а також позивача отримати житлове приміщення в тому числі у власність. Спірна квартира, як об`єкт нерухомого майна, набута відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 внаслідок приватизації. Позивач не брала участі у приватизації квартири, не є її співвласником чи власником, не проживає та не зареєстрована в ній, квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому договором дарування 1/2 частки цієї квартири право позивача не порушено, отримання її згоди на відчуження квартири законом не передбачено і відповідач ОСОБА_2 при укладенні договору дарування розпорядився квартирою як майном, належним йому на праві особистої приватної власності. На момент опрацювання органом приватизації заяви ОСОБА_2 не існувало документів, підтверджуючих родинні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У судовому засіданні не знайшло підтвердження визнання недійсності рішення № 1191 від 18 червня 2020 року, на підставі якого було видано ордер, а в подальшому і свідоцтво про право власності, тому позов є необґрунтованим та безпідставним і до задоволення не підлягає. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність порушеного права позивача, недоцільним є застосування позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство за правилами статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини 1, 5, 6, 7).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Допустимість доказів: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої вили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та відповідно до статей 13, 12, 81 ЦПК України не підтвердила цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 76-88 ЦПК України.

Стаття 263 ЦПК України вимагає, щоб судове рішення ґрунтувалося на засадах верховенства права, було законним і обгрунтованим.

Рішення є законним, якщо воно ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, і обгрунтованим - якщо воно ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Заявивши позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, що видане 08 жовтня 2021 року Головним управлінням НГУ ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , позивач обґрунтувала таку вимоги тим, що спірна квартира відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримана 24 грудня 2019 року, тобто в період перебування ОСОБА_2 на квартирному обліку під час проживання із нею однією сім`єю, тому квартира повинна надаватися також і на неї, як на члена його сім`ї, і ОСОБА_2 повинен був включити її, як члена своєї сім`ї, в число осіб, які перебували на квартирному обліку, а тому вона - як член сім`ї військовослужбовця, вправі отримати у власність 1/3 частку квартири. Передача спірної квартири у власність лише ОСОБА_2 і ОСОБА_3 порушує її право на отримання нею частки квартири у власність, тому видане 08 жовтня 2021 року свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є недійсним, так як порушує її право на отримання житла у власність, як члена сім`ї військовослужбовця.

Затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, у пункті 1 регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

Згідно пункту 2 Правил жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 21 СК України визначено поняття шлюбу, яким є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як встановлено по справі позивач і відповідач ОСОБА_2 не створили сім`ю, оскільки не перебували між собою у шлюбі, який був би зареєстрованим в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а проживали однією сім`єю без шлюбу, що за правилами статті 21 СК України не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, так як згідно положень статті 36 СК України лише шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (частина 1). Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України (частина 3).

Надане позивачем свідоцтво про вінчання від 14 жовтня 2018 року (том 1 а. с. 17) не породжує прав і обов`язків подружжя та не передбачене Сімейним кодексом України як правовий документ існування шлюбу між жінкою і чоловіком.

Отже, позивач не була членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 і він не був одним із подружжя, тому не мав обов`язку включати позивача як члена своєї сім`ї в число осіб, які перебували на квартирному обліку.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач не зазначила у позовній заяві і не надала доказів того, що вона була особою, яка потребувала поліпшення житлових умов, оскільки відповідно до пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 470 від 11 грудня 1984 року), на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, а пунктами 13-15 зазначених Правил визначено, які саме особи визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до статті 60 ЖК України Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок.

Таким чиним позивач на законних підставах не перебувала на квартирному обліку, тому вірно не була включена до ордера в список осіб, на який він видається, а саме до складу сім`ї ОСОБА_2 .

Відповідно до статі 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до пункту 69 Правил на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За змістом пункту 73 Правил, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшення житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно вимог частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року, зокрема його підпункт 3.25 пункту 3, постановлене видавником у відповідності до вимог закону, актам цивільного законодавства не суперечить і не порушує цивільних прав та інтересів позивача по справі, а тому правові підстави для визнання недійсним підпункту 3.25 пункту 3 цього рішення та ордера № 0048, виданого 10 липня 2020 року, відсутні.

Згідно статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Об`єктами приватизації можуть бути: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Доказів того, що позивач постійно проживала в спірній квартирі, вона у своєму позові і в заявах про доповнення та збільшення позовних вимог не зазначила і не надала .

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. 3). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (частина 5). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (частина 10).

З урахуванням встановлених судом обставин справи та вимог матеріального закону позивачем не доведено, що Органом приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України 08 жовтня 2021 року свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , видане з порушенням вимог закону, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

За правила статтей 717, 718, 719, 720, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

У § 2 розділу ІV Книги першої ЦК України викладені правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону (статті 215-236).

Недійсність правочину визначається статтею 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оспорюючи договір дарування 1/2 частки квартири, позивач обґрунтувала свою вимогу тим, що укладаючи цей договір дарування, відповідач ОСОБА_2 порушив вимоги закону, а саме вимоги частини 1 статті 358 ЦК України, оскільки подарував 1/2 частку квартири, не маючи законних прав на набуття у власність 1/2 частки цього нерухомого майна та без її згоди розпорядився цим майном. Тому договір дарування є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За правилами частини 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

З урахуванням того, що позивачем не доведено та судом не встановлено, що спірна квартира перебувала у спільній частковій власності позивача і відповідача ОСОБА_2 і що відповідач ОСОБА_2 набув у власність 1/2 частку квартири без законних підстав, тому заявлена позивачем вимога про визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним із зазначених нею підстав, не ґрунтуються на вимогах закону і на встановлених по справі обставинах та до задоволення не підлягають.

Також не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири.

Згідно вимог статтей 316 і 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Главою 24 (статті 328-345) Книги третьої ЦК України визначається набуття права власності. Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2).

В обґрунтування такої позовної вимоги позивач не зазначила і не надала доказів правомірності набуття саме нею права власності на 1/3 частку спірної квартири, оскільки підстави набутття відповідачем ОСОБА_2 позивач оспорила, вважаючи, що він отримав квартиру з порушенням вимог закону, так як на її думку підпункт 3.25 пункту 3 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1191 від 18 червня 2020 року про видачу ОСОБА_2 ордера на квартиру АДРЕСА_1 і сам ордер виданий йому, вона вважає недійсними. Такі вимоги позивача до задоволення не підлягають, про що наведено вище.

Одночасно враховуються положення частини 1 статті 74 СК України, відповідно до яких майно набуте жінкою і чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, а також і ті обставини, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя (статус якого визначається та регулюється главою 8 розділу ІІ СК України) визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосування норми права, що міститься у частині 2 статті 74 СК України, відсилається до положення глави 8 СК України, в якій статтею 60 визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час спільного проживання, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця тощо.

Проте вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю позивач не заявляла.

Отже, позивач, заявивши вимогу про визнання за нею права власності, не довела належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами обставин, за наявності яких у неї могли б існувати підстави, передбачені законом, для задоволення такої вимоги - для визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири.

З огляду на викладене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній позивачем частині, у зв`язку з чим її апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Спростування доводів апеляційної скарги викладені у змісті даної постанови.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

За правилами статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 382 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2024 року