справа № 753/7628/24
провадження № 2-з/753/145/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2024 р. Дарницький районний суду м. Києва в складі:

головуючого судді Коренюк А.М.

при серкретарі Потапенко Т.М.

розглянувши у відкритому судововму засіданні в залі суду в м.Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред"явлення, суд -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 до пред`явлення позовудо ОСОБА_2 про відшкодування збитків щодо недоотриманого прибутку та відшкодування моральної шкоди, звернувся до суду із заявою від 16.04.2024 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 до вирішення питання по суті позову.

Заява мотивована тим, що він перебував у шлюбі зОСОБА_2 , який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017 року, розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони за спільні сумісні кошти придбали: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої 1 220 931 грн.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ринкова вартість якої 1 330 586 грн.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , ринкова вартість якої 1 320 608 грн.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , ринкова вартість якої 1 487 000 грн.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 без узгодження з ним, шляхом укладення з ТОВ «ФК «Житло-Капітал» угоди №1 про розірвання договору про участь у ФФБ від 05.02.2016 за №45-0502/2016-3, відмовилась від майнових прав на нерухоме майно, сплативши за спільні кошти колишнього подружжя 5% штрафу за дострокове розірвання договору та отримала від товариства кошти у розмірі 636 504,75 грн.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу майна й ОСОБА_2 звернулась з позовом до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до нього про поділ майна подружжя, у свою чергу, він звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2024 року, залишено без розгляду.

Окрім того, постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2024 року визнано за ним право власності на: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , визнано за ним право власності на 50% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула». Визнано за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 й право власності на 50% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула».

Враховуючи те, що він планує ініціювати позов до Дарницького районного суду міста Києва до ОСОБА_2 про відшкодування збитків щодо недоотриманого прибутку та відшкодування моральної шкоди, звернувся з даною заявою до суду, обґрунтовуючи тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, посилаючись на потенційний ризик (припущення) й без надання належних й допустимих доказів.

До цієї заяви ОСОБА_1 долучено ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 02.04.2024 року, якою накладено на належну ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 арешт (справа № 753/6447/24) (а.с.47-49).

При подачі цієї заяви ОСОБА_1 перед судом ініціюється питання про звільнення його від справи судового збору, зважаючи на його майновий стан, й враховуючи, що питання звільнення заявника від сплати судового збору при зверненні до суду було предметом розгляду судом апеляційної інстанції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 15.05.2024 року, якою ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 18.04.2024 року (а.с.56-57), й із урахуванням положення статті 82 ЦПК України, суд приходить до висновку про звільнення ОСОБА_1 зі сплати судового збору при подачі цієї заяви до суду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дана заява розглядається судом без повідомлення учасників справи, що узгоджується із приписами ч.1 ст. 153 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, дослідчивши матеріали справи та заяви у сукупності, приходить до наступного висновку.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтрересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб"єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов"язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обгрутнованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов"язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов"язання після паред"явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Водночас, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд, з урахуванням вимог ст.ст. 149, 150 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вивчивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування, дослідивши матеріали заяви у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням предмету спору та обраного виду забезпечення позову, відсутності обґрунтованих наведених підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та на їх підтвердження належних доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, та, враховуючи, що на пропоноване до накладення арешту майно вже накладений арешт ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 02.04.2024 року, вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

Так, судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 02.04.2024 року накладено на належну ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 арешт (справа № 753/6447/24) (а.с.47-49) (а.с.47-49), яка не оскаржена, не скасована і є чинною, відповідно, правових підстаав для повторного накладення арешту на вказане майно немає.

Обов"язок доказування покладається на сторони.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

При цьому, Європейськи суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейськи суд з прав людини зазнчив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобіганню порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать конституції, або настала подія, наслідки якої будуть незвортніми».

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейськи суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежений є підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При вирішення цієї заяви суд також враховує положення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про можливість забезпечення позову, суд має встановити факт реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, проте саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обгрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

За таких підстав, заява задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

На підставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», та керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 82, 149, 153 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову до його пред"явлення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред"явлення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: