Справа № 740/1179/24
Провадження № 2/740/624/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Куспись Євгенієм Адамовичем, до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

установив:

У лютому 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 45 003,00 грн та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 грудня 2023 року між сторонами відбулося листування через месенджер Telegram про можливість купівлі позивачем віртуальних грошей. Між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладення будь яких договорів. Відповідачка надала рахунки, на які позивач помилково перевів грошові кошти в розмірі 45 003,00 грн через платіжну систему «Приват24». Безпідставне набуття ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується банківськими квитанціями про перерахування коштів. Після переведення частини грошових коштів позивач звернувся до відповідачки, на що остання повідомила, що йому слід перерахувати ще 15 000,00 грн, які позивач перерахував, але взамін нічого не отримав. 04 січня 2024 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення сплачених коштів у розмірі 45 003,00 грн протягом 7 днів, який відповідачка отримала 12 січня 2024 року, але коштів не повернула. При цьому ОСОБА_2 направила позивачу письмову відповідь з долученими копіями квитанцій, в якій зазначила, що лист-вимогу позивача про повернення коштів розглядає як безпідставний, а кошти від ОСОБА_1 11 грудня 2023 року у розмірі 15 000,00 грн були отримані нею у зв`язку із продажем позивачу криптовалюти. Свою відмову відповідачка мотивувала тим, що на біржі обміну укладено угоду про продаж-купівлю криптовалюти USDT у розмірі 387 USDT, за яку ОСОБА_2 отримала 15 000,00 грн та надіслала позивачу криптовалюту, в результаті чого угоду завершено.

Однак немає підтверджень того, що ОСОБА_1 дійсно отримав зазначені криптовалютні кошти в розмірі 387 USDT, оскільки таку операцію не було здійснено, жодних криптовалютних коштів позивач не отримав.

Станом на час звернення з позовом до суду відповідачка безпідставно утримує у своєму незаконному володінні грошові кошти, які належать позивачу.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 26 квітня 2024 року 10-00 год., яке у подальшому відкладено на 12 вересня 2024 року 10-00 год.

У письмових запереченнях відповідачка просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 11 грудня 2023 року о 23 год. 50 хв. на біржі CryptoBot, яка виступає посередником між покупцем та продавцем криптовалюти та унеможливлює незаконне заволодіння коштами, створено угоду на обмін криптовалюти з покупцем з ніком Deranged Sandpiper, згідно з якою вона мала надіслати покупцю криптовалюту у розмірі 387,17 USDT та отримати за неї на власну картку грошові кошти в сумі 15 000,00 грн. 11 грудня 2023 року о 23 год. 53 хв. відповідачка, отримавши грошове надходження на картку в розмірі 15 000,00 грн від ОСОБА_1 у зв`язку з обміном криптовалюти на біржі CryptoBot, надіслала на віртуальний рахунок останньому криптовалюту. На біржі угода була проведена як успішна та завершена 12 грудня 2023 року о 00 год. 02 хв. Квитанцію про оплату, де платником вказано ОСОБА_1 , покупець криптовалюти надав їй в якості підтвердження здійснення переказу за купівлю криптовалюти. Оскільки біржа є анонімною, відповідачка не має змоги дізнатися, чи саме ОСОБА_1 купував у неї криптовалюту. На думку відповідачки, грошовими коштами позивача заволоділа третя особа шахрай, яка й отримала від неї криптовалюту. Позивач у телефонній розмові повідомив їй про те, що на одному із сайтів він хотів скористатися послугою казино, де йому протягом 5 днів надавали різні реквізити карт і просили перерахувати туди кошти, однією з яких була карта відповідачки. У цей час третя особа на біржі CryptoBot створила оголошення про купівлю криптовалюти, відповідачка підтвердила угоду та надала номер картки, яку третя особа надала ОСОБА_1 для переказу коштів, які він хотів надіслати в казино. Позивач направив третій особі квитанцію про оплату, яку вона направила відповідачці, видавши за свою, та відповідачка переказала їй криптовалюту. Відповідачка зауважила, що до доданих до позовної заяви скріншотів з листуванням вона не має ніякого відношення. Зазначила, що від позивача отримала лише 15 000,00 грн за продаж криптовалюти, інших грошових коштів протягом 5 днів від нього не отримувала. При цьому позивач, який став жертвою шахрайства, не звертався до поліції з відповідною заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, а також не звертався до банку з вимогою повернути кошти.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.

У поясненнях відповідачка просила розглянути справу в її відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з платіжною інструкцією № Р24АD2523 від 11.12.2023 ОСОБА_1 на рахунок, який належить ОСОБА_2 , перерахував грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн (а. с. 4).

Крім того, до позовної заяви додано декілька платіжних інструкцій, зі змісту яких убачається, що позивач неодноразово переказував грошові кошти на різні карткові рахунки, відомості про власників яких у платіжних інструкція не містилося, а саме: 07.12.2023 2501,00 грн; 07.12.2023 2502,00 грн; 07.12.2023 10 000,00 грн; 08.12.2023 15 000,00 грн; 11.12.2023 15 000,00 грн (а. с. 9-зворот-10, 11-зворот 12-зворот).

Згідно з наданою відповідачкою випискою про надходження на її власний рахунок № НОМЕР_1 грошових коштів, 11.12.2023 о 23 год. 53 хв. на її картковий рахунок зарахувався переказ ОСОБА_1 у розмірі 15 000,00 грн (а. с. 38).

За твердженням позивача, що не заперечувала відповідачка, вищевказані грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 за придбання віртуальних грошей криптовалюти у розмірі 387,17 USDT.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У силу вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).

У порядку, визначеному ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З огляду на положення статей 11, 202, 509, 626 ЦК України достатньою підставою для набуття (збереження) майна може бути укладений між відповідними особами договір. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України визначено випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, згідно із ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів), що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Указані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 564/1814/15-ц (провадження № 61-4804св18).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 у справі № 548/741/21 зазначено, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Тобто учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, їх поведінка має відповідати певному стандарту, що полягає в недопущенні порушення прав та інтересів інших осіб.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За правилами ст. 89 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Обґрунтовуючи поданий позов, представник позивача із посиланням на ст. 1212 ЦК України зазначив, що позивач переказав на карткові рахунки відповідачки 45 003,00 грн (зокрема, 07.12.2023 2501,00 грн; 07.12.2023 2502,00 грн; 07.12.2023 10 000,00 грн; 08.12.2023 15 000,00 грн; 11.12.2023 15 000,00 грн).

Разом з цим відповідачкою визнано лише факт отримання нею від позивача грошових кошів у розмірі 15 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. У своїх пояснення відповідачка стверджує, що отримала грошові кошти у зв`язку з продажем криптовалюти, на підтвердження чого надала виписку з банківської картки про зарахування грошових коштів позивача на її банківський рахунок 11.12.2023 о 23 год. 53 хв., а також ордер #D4128817 на продаж криптовалюти у розмірі 387,170968 USDT на суму 15 000,00 грн, зі змісту якого вбачається, що угода про продаж криптовалюти завершена 12.12.2023 о 00 год. 02 хв., що відповідає даті, часу та сумі, вказаним у платіжній інструкції від 11.12.2023.

На підтвердження вказаних у позові обставин, а саме листування в месенджері «Телеграм» з відповідачкою, до позовної заяви додано скріншоти, зі змісту яких убачається, що ОСОБА_3 веде листування з «Manager Darina», з яких не вбачається, що цією особою є саме відповідачка ОСОБА_2 .

Судом ураховується, що в позовній заяві не міститься відомостей про те, кому були призначені грошові кошти, які позивач періодично переказував на різні карткові рахунки, які, як зазначив його представник, були помилково переведені відповідачці.

Також представником позивача не надано доказів на підтвердження того, що позивач одразу після першого помилкового переказу грошових коштів, а саме 07.12.2023 на суму 2501,00 грн, звернувся до банку для відміни операції. У свою чергу після цього позивач здійснив ще 4 перекази: 07.12.2023 2502,00 грн, 07.12.2023 10 000,00 грн, 08.12.2023 15 000,00 грн, 11.12.2023 15 000,00 грн, що свідчить про те, що позивач добровільно та послідовно, за відсутності будь якої помилки, в тому числі рахункової, сплатив грошові кошти.

При цьому із вищевказаних переказів позивач сплатив безпосередньо відповідачці 15 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи, і цю обставину визнала сама відповідачка, як і зазначила підставу переказу, а саме укладення 11.12.2023 між нею та позивачем угоди про продаж криптовалюти, яка відбулася й успішно завершена. Щодо решти грошових коштів не вбачається кому саме і в зв`язку з чим позивач перерахував грошові кошти, зокрема, 07.12.2023 2502,00 грн, 07.12.2023 10 000,00 грн, 08.12.2023 15 000,00 грн, тобто до укладення з відповідачкою відповідної угоди.

Позивач не довів належними і допустимими доказами того, що відповідачка набула грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн без правової підстави, а також, що решта грошових коштів із загальної суми 45 003,00 грн набуті саме відповідачкою.

За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів у загальному розмірі 45 003,00 грн, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 81, 82, 89, 141, 263 265, 274 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Куспись Євгенієм Адамовичем, до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко