КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Гайдамащука Олександра Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року,

встановив:

у жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь неповернуті кошти в розмірі 1 265,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 101,68 гривня, пеню в розмірі 652,01 гривні, 3 відсотки річних в розмірі 53,00 гривні, всього - 2 074,69 гривні, визнати дії відповідача щодо не припинення з позивачем правовідносин протиправними, стягнути з відповідача суму заподіяної моральної шкоди, що становить 28 718,95 гривень та зобов`язати відповідача видалити або знищити персональні дані позивача, починаючи з 28 грудня 2015 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача неповернуті кошти в розмірі 1 265,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 101,68 гривня, пеню в розмірі 652,01 гривні, 3 відсотки річних в розмірі 53,00 гривні, всього - 2 074,69 гривні. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульського Д.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що 14 травня 2015 року ним було подано до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про закриття всіх рахунків, відкритих на його ім`я. 28 грудня 2015 року відповідачем було прийнято заяву позивача від 14 грудня 2015 року про розірвання договору про надання банківських послуг, що підтверджується підписом та печаткою уповноваженої особи відповідача. Цього ж дня відповідачем було надано позивачу довідку від 28 грудня 2015 року № 151228SVF177D67D5AFD про відсутність у позивача заборгованості перед відповідачем. Проте, 23 вересня 2019 року позивач отримав листа від АТ КБ «ПриватБанк» від 06 вересня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-, з якого вбачається, що станом на 06 вересня 2019 року позивач є клієнтом банку та у нього наявні відкриті банківські рахунки. Разом з цим, позивач вказує, що після 28 грудня 2015 року банківськими рахунками АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 не користувався та рахунків не відкривав. Також позивач посилається на те, що внаслідок помилкового направлення військовою частиною НОМЕР_1 при формуванні списку осіб на виплату щорічної грошової допомоги за 2018 рік, грошові кошти, належні позивачу, були зараховані на банківський рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» розпорядником бюджетних коштів Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, внаслідок чого відповідач по теперішній час безпідставно володіє та розпоряджається належними позивачу коштами.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача неповернуті кошти в розмірі 1 265,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 101,68 гривня, пеню в розмірі 652,01 гривні, 3 відсотки річних в розмірі 53,00 гривні, всього - 2 074,69 гривні. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що 14 травня 2015 року позивачем було подано до АТ КБ «ПриватБанк», заяву про закриття всіх рахунків відкритих на ім`я ОСОБА_1 . Дану заяву було прийнято відповідачем 28 грудня 2015 року, що підтверджується підписом та печаткою уповноваженої особи відповідача. Цього ж дня, відповідачем було надано позивачу довідку від 28 грудня 2015 року № 151228SVF177D67D5AFD про відсутність у позивача заборгованості перед відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1994 року проходив військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується копією наданого до матеріалів справи посвідчення офіцера ЗС України.

З 17 жовтня 2017 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17 жовтня 2017 року № 226 ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується копією витягу із наказу.

19 квітня 2018 року відповідач отримав від Військової частини НОМЕР_1 список осіб на виплату щорічної грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Жертви нацистських переслідувань» від 11 квітня 2018 року № 167, в якому були зазначені дані для перерахування таких виплат.

На підставі списку осіб, наданого військовою частиною НОМЕР_1 на формування виплати щорічної грошової допомоги за 2018 рік, 04 травня 2018 року розпорядником бюджетних коштів Департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації на банківський рахунок позивача у АТ КБ «ПриватБанк» помилково перераховано належні позивачу кошти у сумі 1 265,00 гривень.

У зв`язку з тим, що у позивача не було активних платіжних карт для зарахування грошових коштів, вказані кошти у сумі 1 265,00 гривень були перераховані на технологічний рахунок.

23 вересня 2019 року позивач отримав листа від АТ КБ «ПриватБанк» від 06 вересня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-, з якого вбачається, що станом на 06 вересня 2019 року позивач є клієнтом банку та у нього наявні відкриті банківські рахунки. Разом з цим, позивач вказує, що після 28 грудня 2015 року банківськими рахунками АТ КБ «ПриватБанк» не користувався та рахунків не відкривав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1-2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-2 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості згідно з ст. 6 цього Кодексу. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості отримання позивачем вкладених коштів без оформлення банківської картки є неспроможними. Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 11 січня 2016 року відповідач повідомив позивача про те, що станом на 11 січня 2016 року ОСОБА_1 не має активних рахунків в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Щодо стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням суду першої інстанції було стягнуто інфляційні втрати за період користування належними позивачу коштами у розмірі 101,68 гривні, пеню в розмірі 652,01 гривні та 3 відсотки річних у розмірі 53 гривні. Однак, з таким висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із листом про закриття всіх рахунків на його ім`я у ПАТ КБ «ПриватБанк». В свою чергу, відповідачем було повідомлено позивача про те, що у ОСОБА_1 відсутні активних рахунків та заборгованість перед відповідачем.

З огляду на зазначене, стягнення інфляційних втрат, пені та 3 відсотків річних є неможливим, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру суми заборгованості.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Гайдамащука Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року змінити та визначити суму заборгованості в розмірі 1 265 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді