КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/7846/23 Головуючий у І інстанції Шролик І.С.
Провадження №22-ц/824/9537/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Володимира Анатолійовича та представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорнєї Віти Володимирівни - адвоката Гурез Іванни Олександрівни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року у справі за позовом заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорнєй Віта Володимирівна, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року заступниккерівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі -КМР), звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні частиною земельної ділянки площею 0,0054 га (кадастровий номер :78:042:0045) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 лютого 2020 року індексний номер 51119627 та здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «А», по АДРЕСА_1 (загальною площею 54 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), припинити право власності ОСОБА_1 ; усунути перешкоди територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути територіальній громаді м. Києва частину земельної ділянки з кадастровим номером :78:042:0045, площею 54 кв.м по АДРЕСА_1 , шляхом приведення її у придатний для використання стан, звільнивши від нежитлової будівлі літ «А», площею 54 кв.м; стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилається, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В., 13 лютого 2020 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51116927, зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на об`єкт нерухомого - нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 54 кв.м по АДРЕСА_1 . Державну реєстрацію проведено на підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 16 січня 2020 року та технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_3 . Проте, за запитом прокурора, ФОП ОСОБА_3 сповістив, що ніколи довідку та технічний паспорт ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю (літ. «А») по АДРЕСА_1 не видавав.

Прокурор також посилається, що реєстрацію права власності здійснено за відсутності обов`язкових документів, визначених п. 41 Порядку № 1127, та у порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за відсутності документів, які дають право виконувати підготовчі/будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі (літ. «А») на АДРЕСА_1 ; також за відсутності відомості щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна. Довідку про показники об`єкту, суб`єкт господарювання ФОП ОСОБА_3 не видавав. В зазначеній довідці вказано, що об`єкт збудований господарським способом до 1992 року, що суперечить відомостям картографічних даних та даним космічного знімання території, за якими станом на жовтень 2011 року на АДРЕСА_1 відсутній об`єкт нежитлової споруди. Окрім того, земельна ділянка під улаштування та обслуговування спірної нежитлової споруди, а також під забудову у передбачений законом спосіб в оренду, або інше право користування не виділялася. Прокурор вважає, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю проведено на підставі рішення державного реєстратора, яке не відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає скасуванню з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

В обґрунтування повноважень прокурора на звернення до суду з позовом, зазначає, що внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 позбавлена можливості розпоряджатися земельною ділянкою, розташованою за вказаною адресою, із вигідним для себе ефектом та результатом, зокрема, економічним чи соціальним (надати в оренду тощо). Водночас, Київська міська рада неналежним чином здійснює повноваження, покладені на неї чинним законодавством.

Київська міська рада свої функції власника щодо спірної земельної ділянки ігнорувала та вчасно не виявила факту незаконної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що у подальшому призвело до незаконного використання земельної ділянки комунальної власності, на якій розташоване майно, чим порушено права та охоронювані інтереси держави в особі територіальної громади міста Києва.

Київській міській раді стало відомо про факт реєстрації самочинно збудованого об`єкту по АДРЕСА_1 з листа Оболонської окружної прокуратури від 25 квітня 2023 року. Проте, будь-які належні заходи цивільно-правового характеру щодо захисту інтересів держави не вживались. Також у листі до прокурора міститься прохання звернутись із позовом до суду, що свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування.

Прокурором надавалась можливість компетентному органу відреагувати на порушення інтересів держави про повернення самозайнятої земельної ділянки, зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації, відновлення порушених інтересів держави. Проте, Київська міська рада з позовом про усунення перешкод шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки, не звернулась. Вказане свідчить про нездійснення Київською міською радою повноважень по захисту державних інтересів, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру шляхом пред`явлення відповідного позову з метою захисту інтересів держави.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року позов задоволено. Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,0054 га (кадастровий номер :78:042:0045). Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 лютого 2020 року індексний номер 51116927 та здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлову будівлю (літ. «А») по АДРЕСА_1 (загальною площею 54 кв. м),(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). Припинено право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (літ. «А») по АДРЕСА_1 (загальною площею 54 кв. м), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради частину земельної ділянки з кадастровим номером :78:042:0045 площею 54 кв.м по АДРЕСА_1 , шляхом приведення її у попередній, придатний для використання стан, звільнивши від нежитлової будівлі літ. «А», площею 54 кв. по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150, ) судові витрати в сумі 6710,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Бондаренко В.А., який, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо фіктивності документів, виготовлених ФОП ОСОБА_3 , на підставі яких було здійснено державну реєстрацію права, є помилковими, так як і у матеріалах справи, і у матеріалах кримінального провадження, окрім листа від ФОП ОСОБА_3 , на який посилається суд, докази відсутності виготовлення технічного паспорту ФОП ОСОБА_3 відсутні.

При цьому самого ФОП ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження не опитували і так само не давали у матеріали цивільної справи таких доказів.

Представником відповідача подавалось клопотання щодо залучення третьої особи ФОП ОСОБА_3 , так як його покази, пояснення мають суттєве значення при вирішенні даної справи. Однак, суд відмовив у задоволенні клопотання, посилаючись на лист, який міститься у матеріалах справи, щодо не виготовлення технічного паспорту та довідки про показники об`єкту нерухомості.

Зазначає також, що ані технічний паспорт, ані довідка про показники об`єкту нерухомості у судовому порядку не скасовані та/або визнані фіктивними.

Крім того, зазначив, що у даній справі прокурором не доведено, а судом належним чином не перевірено підстав щодо необхідності представляти інтереси Київської міської ради Оболонською окружною прокуратурою міста Києва.

Апеляційну скаргу також подано представником третьої особи, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. - адвокатом Гурез І.О.

Вказує, що суддею Шролик І.С. було вирішено спір за позовом неналежного позивача, без залучення до розгляду справи Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва, оскільки, як зазначено на 9 аркуші оскаржуваного рішення суду, на земельній ділянці міститься самочинно збудована нежитлова будівля площею 54 кв.м., власником якої є відповідач - ОСОБА_1 .

Крім того вважаємо, що в даному випадку суд першої інстанції під час розгляду даної справи вийшов за межі своїх повноважень, адже визнання фіктивності того чи іншого документу є прерогативою органів досудового розслідування із настановленням судом вироку щодо винної особи.

Таким чином, висновки суду щодо фіктивності документів, виданих ФОП ОСОБА_3 , є передчасними.

Зазначила, що судом першої інстанції під час прийняття спірного рішення було не вірно розтлумачено положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, положення Закону України «Про прокуратуру» в частині представництва органом прокуратури інтересів держави в суді, не взято до уваги положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, зокрема в частині визначення належного позивача по справі.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що , правом на звернення до суду із такого роду позовною заявою має право не тільки Київська міська рада, а й Кабінет Міністрів України, як вищий орган виконавчої влади України. Проте, доказів направлення звернення до Кабінету Міністрів України в межах скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.02.2020 індексний номер 51116927 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 54 кв.м. по АДРЕСА_1 позивачем не надано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорнєї В.В. - адвоката Гурез І.О., яка підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги та не заперечувала щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка В.А, прокурора Ханчич Г.О. , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції з матеріалів реєстраційної справи № 000 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. 13 лютого 2020 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51116927. На підставі заяви ОСОБА_1 та наданих нею документів зареєстровано за нею право приватної власності на об`єкт нерухомого - нежитлову будівлю (літ. «А») загальною площею 54 кв.м по АДРЕСА_1 . До заяви додано довідку про показники об`єктів нерухомого майна за №1 від 16 січня 2020 року видану ФОП « ОСОБА_3 », технічний паспорт від 16 січня 2020 року виданий ФОП « ОСОБА_3 » на замовлення ОСОБА_1 . Довідка й технічний паспорт не засвідчені печаткою особи, що їх видала. (а.с. 14, 38-48).

ФОП ОСОБА_3 на запит прокурора 29 червня 2023 року сповістив, що ніколи довідку про показники об`єкта нерухомого майна та технічний паспорт, б/н від 16 січня 2020 року щодо об`єкту нерухомого майна нежитлову будівлю літ. «А», по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 не виготовляв та не має відношення до їх видачі (а.с. 74 на звороті).

Згідно з інформацією Департаменту з питань архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 01 лютого 2023 року № 073-255, як уповноважений орган не видавав та не реєстрував документи, що дають право виконувати підготовчі/будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі (літ. «А») площею 54 кв. м на АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 лютого 2023 року № 055-1006, у Реєстрі адрес відсутні відомості щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 (а.с. 24).

За інформацією КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», викладеної в листі від 07 лютого 2023 року № 062/14-1542 (И-2023), нерухоме майно на АДРЕСА_1 на праві власності в БТІ м. Києва не реєструвалося (зокрема, нежитлова будівля (літ. А) площею 54 кв.м) (а.с. 29, 35).

Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), викладеної у листі №0570202/2-1313від 03 лютого 2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :78:042:0045 проінвентаризована в межах виконання Міської цільової програми використання та охорони земель міста Києва на 2019-2021 роки, затвердженої рішенням Київської міської ради №229/6280 від 04 грудня 2018 року. Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель на території кадастрового кварталу 78:042, в межах якого знаходиться земельна ділянка, з кадастровим номером :78:042:0045, розроблена комунальним підприємством «Київський інститут земельних відносин». До теперішнього часу вказана технічна документація на затвердження до Департаменту не надходила (а.с.21-22,60-64).

З протоколу огляду від 10 січня 2024 року інформації, розміщеної на картографічному веб-сервісі компанії Google, проведеного в межах кримінального провадження №50000212 від 29 грудня 2022 року за ст.356 КК України, встановлено, що за фотозображенням місцевості за адресою: АДРЕСА_1 станом на жовтень 2011 року встановлено вільне від забудови узбіччя дороги за даною адресою, будь-яка забудова відсутня. Станом на травень 2015 року на за даною адресою розташована будівля сірого кольору із трьома метало пластиковими вікнами та 2 дверима (а.с. 203-205).

Постановою Оболонської окружної прокуратури від 01 червня 2023 року надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування кримінального провадження №50000212 від 29 грудня 2022 року за ст.356 КК України, порушеного за фактом реєстрації об`єкту нерухомого майна в Оболонському районі та використання території під ним, завдаючи істотної шкоди територіальній громаді міста (а.с. 13, 15-19).

Оболонській окружній прокуратурі м. Києва стало відомо про обставини незаконної реєстрації об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №50000212 від 29 грудня 2022 року.

Листом від 24 січня 2023 року та від 25 квітня 2023 року та 08 червня 2023 року повідомлено Київську міську раду про виявлені порушення (а.с. 36, 65).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набула права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю площею 54 кв.м у визначеному законом порядку, у зв`язку з відсутністю дозвільних документів на будівництво та відведення земельної ділянки. Також судом першої інстанції зазначено, що на виконання вимог ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві обґрунтовано порушення інтересів держави, яке полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Києва на землю, захист такого права шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За змістом частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, отже повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Київської міської ради.

З дослідженої інформації, уповноваженого органу щодо передачі (надання) земельної ділянки 0,0054 га з кадастровим номером :78:042:0045 фізичним або юридичним особам у власність (користування)Київська міська рада не приймала. У міському земельному кадастрі відсутня інформація щодо формування даної земельної ділянки.

Звернень (клопотань) від ОСОБА_1 або інших суб`єктів господарювання щодо передачі у власність чи користування зазначеної земельної ділянки до Департаменту не надходило.

Згідно із частиною першою статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права не нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрацій. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Нормами ст. ст. 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

За положеннями ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що слугують умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Враховуючи, що ОСОБА_1 або іншим особам спірна земельна ділянка для будівництва не надавалась, зазначена нежитлова будівля (літ А) площею 54 кв.м за вказаною адресою є об`єктом самочинного будівництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127), передбачено, що він визначає підстави і процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 40,41 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подають, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

При дослідженні наявних в матеріалах справи письмових доказів, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. А. по АДРЕСА_1 проведено на підставі рішення державного реєстратора, яке не відповідає вимогам законодавства, оскільки документи, подані для проведення державної реєстрації, вказаним вимогам законодавства не відповідають.

Так, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом та не може слугувати самостійною підставою для здійснення державної реєстрації.

Довідка про показники об'єкта від 16.01.2020, надана державному реєстратору, також не є правовстановлюючим документом, який надає підстави для проведення реєстраційних дій щодо об'єкта нерухомості.

Судом першої інстанції встановлено, що Департамент з питань архітектурно-будівельного контролю м. Києва, як уповноважений орган, не видавав та не реєстрував документи, що дають право виконувати підготовчі/будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі (літ. «А») площею 54 кв. м на АДРЕСА_1 .

Крім того, встановлено, що документи, які були подані відповідачем для проведення державної реєстрації, суб'єктом господарювання ФОП ОСОБА_3 не видавались.

Таким чином, реєстрацію права власності здійснено за відсутності обов`язкових документів, визначених у п. 41 Порядку № 1127, та у порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про фіктивність поданих для проведення державної реєстрації права документів, апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки не спростовують факту відсутності обов'язкових документів, зокрема, такого, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, а також документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, поданої представником приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорнєї В.В. - адвоката Гурез І.О. про дію на час прийняття рішення про державну реєстрацію прав Тимчасового порядку реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, введеного Постановою КМУ №367 від 27.03.2019 року «Деякі питання дерегуляції господарської діяльності», згідно з яким адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна не присвоювалась тимчасовим спорудам, а також іншим об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, перелік яких визначається Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Так, в матеріалах справи відсутні дані щодо віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до переліку об`єктів будівництва та об`єктів нерухомого майна, яким не присвоюється адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.06.2019 №137, зареєстрованого в МінЮсті України 27.06.2019 за №681/33652.

Доказів того, що спірний об'єкт нерухомого майна розміщений у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244, як тимчасова споруда, матеріали справи також не містять.

Судом першої інстанції також надано вірну оцінку обставинам про наявність передбаченого положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру» права у прокурора на представництво у суді інтересів Київської міської ради щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наведеним приписам кореспондують відповідні правила ЦПК України, зокрема, у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає можливість зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 6.41.-6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: «у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини».

У пунктах 36 - 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зазначено, що: «суди встановили, що земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве. Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами прокурора, що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

У даній справі суд першої інстанції правильно встановив, що Київська міська рада, будучи тривалий час обізнаною про порушення інтересів держави з листа Оболонської окружної прокуратури від 25 квітня 2023 року, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась.

Нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, яка будучи уповноваженим державою суб`єктом по захисту відповідних інтересів, дій по усуненню порушень прав територіальної громади на майно не вживала. Земельна ділянка, площею 54м2, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна, за інформацією Департаменту земельних ресурсів рахується за Київською міською радою.

Незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду Київською міською радою вже сам факт не звернення з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо захисту майнових інтересів громади.

На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту інтересів держави через пасивну поведінку Київської міської ради, щодо захисту майнових прав. Тому звернення прокурора до суду є обґрунтованим та не впливає на дотримання принципу рівності сторін, а спрямоване на захист інтересів держави.

Доводи апеляційних скарг в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства щодо представництва прокурором інтересів держави у суді.

Інших доводів незаконності рішення суду першої інстанції апеляційні скарги не містять.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б привезли до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Володимира Анатолійовича та представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорнєї Віти Володимирівни - адвоката Гурез Іванни Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 липня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар