Справа № 206/1898/24
Провадження № 2-о/206/329/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.,

присяжних: Хасанової В.О., Мордань І.Г.

за участю секретаря с/з Лукінова Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Геник Л.С.,

представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_2

особи стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1

захисника-адвоката Губи В.В.

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернувся до суду із заявою про надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В обґрунтування заяви зазначено, що 15.04.2024 ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): розлади особистості та поведінки судинного ґенезу, виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант. У судовому засіданні лікар психіатр заяву не підтримала та просила відмовити в її задоволені з огляду на наступне. ОСОБА_1 була госпіталізована до лікарні за заявою родичів, оскільки вона не вживає їжі, чинить опір при спробі взяти аналіз крові, кричить, що їй боляче, себе не обслуговує та самостійно не пересувається. Проте знаходячись у лікарні, остання вживає їжу, перебуває у спокійному стані та не є такою особою яка виявляє безпорадність і неможливість себе обслуговувати. Окрім того ОСОБА_1 нещодавно перенесла інсульт, що вплинуло на її стан, тому потребує лікуваня у лікаря невропотолога, а не в психіатричній лікарні. Остання, якщо її не турбувати спокійна та агресії не виявляє. Вважає, що лікуватися ОСОБА_1 в лікарні не потрібно, оскільки для цього не має підстав, остання може приймати терапію вдома. Разом з тим вказала, що нею було подано вказану заяву до суду, оскільки ОСОБА_1 оформили в приймальному відділенні лікарні і в неї не було іншого вибору, як звернутися із заявою до суду, оскільки адміністрація лікарні зобов`язує в будь-якому випадку при надходженні особи звертатися до суду. Вказану заяву просить суд не залишати без розгляду, а відмовити у її задоволенні, оскільки якщо судом вказана заява буде залишена без розгляду, вона не зможе виписати ОСОБА_1 додому і вона залишиться у відділенні на лікуванні.

У судовому засіданні прокурор просила відмовити в задоволенні заяви.

У судовому засіданні захисник-адвокат Губа В.В. просила відмовити у задоволенні заяви.

Особа стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1 в судовому засіданні не змогла висловити свою позицію та назвати себе в силу свого хворобливого стану.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши думки та пояснення учасників процесу, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 15.04.2024 ОСОБА_1 , була госпіталізована до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» лікарем-психіатром Баталовою КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): розлади особистості та поведінки судинного ґенезу, виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Згідно з ч.ч. 2-5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила у останньої наявність тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим: продиктитвному мовному контакту недоступна. Явища сенсо-моторної афазії. Спілкується жестами і то не завжди правильно виконує інструкції. Елементарні питання розуміє. Киває так чи ні. Активно психотики не виявляє. Показує, що в неї болить в ділянці шлунку, тому вона періодично кричить та стогне. Може бути агресивна, чинить опір про спробі взяти на наліз крові. Розуміє, що знаходиться в лікарні знає, що в неї є чоловік та троє дітей. Самостійно не пересувається, себе не обслуговує. Годується з рук, їла добре. Потребує сторонньої допомоги. ОСОБА_1 встановлено діагноз: розлади особистості та поведінки судинного ґенезу, виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації до КП «ДБКЛПД» ДОР», ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» №1489-111 від 22.02.2000 року.

В судовому засіданні лікар-психіатр ОСОБА_2 не підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_1 не потребує проходження курсу лікування у стаціонарних умовах і все лікування вона може отримати вдома.

Статтями 12,81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Без встановлення того факту, що особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на позицію представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_2 , яка просила відмовити в задоволенні заяви, оскільки ОСОБА_1 не потребує лікування у психіатричній лікарні, що є фактичною відмовою від підтримання заяви, а також відсутність доказів, що остання виявляє безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні заяви.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та позицію лікаря-психіатра ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 14, 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 57-60, 258, 259, 264, 265, 339-342 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психіатричної допомоги в примусовому порядку - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.В. Поштаренко

Присяжні: В.О. Хасанова

І.Г. Мордань