КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/9269/22 Головуючий у 1 інстанції: Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/9225/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвокат Бумби Ореста Андрійовича на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до держави - російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 березня 2022 року рятувалася від наступу російських військ, зібрала особисті речі, кошти в сумі 204 000 доларів США та виїхала автомобілем Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_1 , в напрямку

м. Житомир. Крім позивача в автомобілі знаходилися її родина та друзі.

Рухаючись в напрямку м. Житомир в с. Гурівщина автомобіль наткнувся на колону російської військової техніки з позначками «V» білого кольору. Побачивши техніку, водій почав звертати з дороги, проте в це момент військові російської федерації здійснили обстріл автомобіля з танкових кулеметів. В результаті обстрілу російські військові вбили 17-річну доньку позивачки - ОСОБА_3 та пасажира ОСОБА_4 , а також поранили позивача, її молодшу доньку та інших пасажирів. Крім того, знищили автомобіль та разом з ним кошти позивачки.

04 березня 2022 року ОСОБА_5 звернувся з усною заявою про злочин до органів Національної поліції за допомогою засобів телефонного зв`язку, оскільки власне позивач не могла звернутися особисто до правоохоронців у зв`язку зі смертю однієї доньки та пораненнями іншої. За фактом вчинення злочину було відкрите кримінальне провадження №0000042. Ніякої інформації про подальший хід розслідування ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_1 не отримували.

14 вересня 2022 року позивачка звернулася із заявою до Головного військового слідчого управління Слідчого комітету російської федерації, проте слідчий комітет не здійснив жодних дій, не зареєстрував кримінальне провадження. Збройна агресія військових російської федерації завдала позивачці шкоди на загальну суму 42 446 000 грн, з яких матеріальна шкода складає 204 000 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу гривні становить 7 446 000 грн, а моральна шкода - 35 000 000 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивачка вважала, що протиправними діями збройних сил російської федерації було завдано їй матеріальну шкоду у розмірі 7 446 000 грн, моральну шкоду, яку вона оцінила в 35 000 000 грн, та які просила стягнути з Російської Федерації.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі

3 000 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Бумба О.А. з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та ухвалення нового, яким позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов до висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди апелянту шляхом заподіяння смерті її доньці та нанесенням іншій донці та апелянту тілесних ушкоджень, однак, апелянт вважає безпідставним зниження суми морального відшкодування, що була заявлена нею в позовній заяві.

На думку апелянта, сума заявлена до стягнення в позовній заяві відповідає критеріям - справедливості, розумності та добросовісності, заважаючи на спричинені їй моральні страждання, що пов`язані з смертю доньки, завданням іншій донці та їй фізичних ушкоджень внаслідок нападу російських військових.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам та аргументам позивача, які викладені, зокрема у позовній заяві, тим самим суд порушив приписи ст.263 ЦПК України та ухвалив необґрунтоване рішення.

Крім того, зазначає, що посилання судом лише на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку, оскільки завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Зазначає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного Суду так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами, наданими сторонами у справі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення суми моральної шкоди, яку саме і оскаржує апелянт, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вважала, що протиправними діями військ російської федерації їй були заподіяні матеріальна та моральна шкода.

Оскільки спірні правовідносини склалися за участю іноземного елемента, то суду необхідно з`ясувати процесуальні особливості, які впливають на юрисдикційність такого спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, як вірно зазначив суд, держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Так, Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської і Донецької областей України.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16, Верховний Суд встановив факт, що вимушене переселення сторони у справі у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на рф як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року учасника спору з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області.

Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії російської федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц, від 06 червня 2018 року справа № 428/13977/16-ц.

За таких обставин, починаючи від 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України №2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії рф вчиняє від 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні від 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до рф про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії військ рф на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у спірних правовідносинах, судом враховано наступне:

-предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України;

-місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

-передбачається, що шкода, завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

-вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

-національне законодавство України виходить з того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Суд вірно виходив з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Оскільки вчинення рф від 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на час подання позову немає.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року

№ 64/2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України введено в Україні воєнний стан від 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 12 серпня 2022 року

№573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 07 листопада 2022 року

№757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 06 лютого 2023 року строк дії воєнного стану в Україні від 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Враховуючи вищенаведене, починаючи від 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи від 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стандарти доказування передбачають, що особа має довести факт заподіяння їй матеріальної шкоди.

Так у спірних правовідносинах позивачка стверджувала, що завдана їй матеріальна шкода полягає у знищенні автомобіля моделі Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , та знищенні грошових коштів на суму 7 446 000 грн.

Правова конструкція процедури відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної майну фізичної и юридичної особи в контексті принципу змагальності цивільного судочинства передбачають доведення факту заподіяння шкоди майну, належності цього майна особі та доведення розміру заподіяної шкоди.

Позивачка переконувала суд, що матеріальна шкода, завдана їй військами країни-агресора на території України шляхом знищення належного їй автомобіля та готівкових грошових коштів становить 7 446 000 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що особі належав автомобіль Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , який з її слів було пошкоджено внаслідок протиправних дій військ країни-агресора, в зв`язку з чим суд був позбавлений можливості подальшого з`ясування підстав для стягнення моральної шкоди в зв`язку з не доведенням позивачкою належності їй пошкодженого майна.

Також позивачка просила суд стягнути з відповідача грошові кошти на суму 7 446 000 грн. За таких обставин остання зобов`язана була довести суду наявність у неї готівкових грошових коштів саме у такому обсязі.

З наданої суду копії договору купівлі-продажу суд встановив, що 18 січня 2022 року позивачка домовилася з ОСОБА_6 про продаж йому належної їй на праві власності квартири за 4 401 093 грн відповідно до пункту 2.1 цього договору. Згідно з абзацами другим та третім другим пункту 2.1 договору сторони договору погодили, що про остаточний розрахунок покупця з продавцем буде підтверджено відповідною заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально; а у разі несплати встановленої ціни за квартиру відповідно до умов цього договору - підписати договір про розірвання цього договору.

Отже, остаточним підтвердженням виконання вказаного договору сторони погодили або заяву про здійснення всіх розрахунків за договором або договір про розірвання договору купівлі-продажу.

Матеріали справи не містять доказів остаточного розрахунку за договором купівлі-продажу, що не дозволило стверджувати про отримання позивачкою коштів у розмірі 4 401 093 грн.

Разом з вказаною копією договору купівлі-продажу на підтвердження існування збережень валюти готівкою позивачка надала копії довідок про доходи за 2021 рік та за січень 2022 року на загальну суму 314 919,32 грн.

Проте, на переконання суду такі докази не були достатніми в розумінні статті 80 ЦПК України, оскільки не містили достатньої інформації про обсяги формування у позивача збережень валюти у готівковій формі станом на лютий 2022 року на суму 7 446 000 грн. Суд наголошував на тому, що сума збережень є значно більшою від отриманого нею доходу за 2021 рік та січень 2022 року, інших доказів, які дають підстави для висновку про можливість формування за їх рахунок суми заявлених позивачкою збережень матеріали справи не містили. Отже, навіть без врахування витрат на забезпечення життєдіяльності позивача протягом року неможливо було стверджувати про формування заявленої позивачем суми коштів за рахунок доходу за попередній календарний рік.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Щодо стягнення моральної шкоди, то суд зазначав, що відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до положень частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Згідно з частинами другою, третьою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 є дочкою позивачки ОСОБА_1 .

Позивачка наполягає на тому, що моральна шкода завдана їй вбивством її дитини та завданням тілесних ушкоджень їй та її іншій дитині. Доводячи факт заподіяння моральної шкоди смертю дитини, позивачка надає до суду копію свідоцтва про смерть та копію свідоцтва про поховання.

У свідоцтві про смерть вказане місце смерті - Київська область, Бучанський район,

с. Гурівщина.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, закон містить імперативну умову, за якої може бути видане свідоцтво про смерть.

Пунктом 1.1 Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545 (далі - Інструкція), визначено, що для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану закладом охорони здоров`я або ФОП видається лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о).

За змістом пункту 2.1 Інструкції перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов`язалися поховати померлого, другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишається в закладі охорони здоров`я або місці провадження медичної практики ФОП. Видача трупа без лікарського свідоцтва про смерть забороняється. У разі поховання померлого закладом охорони здоров`я або ФОП - останній обов`язково заповнює лікарське свідоцтво про смерть і передає його в органи реєстрації актів цивільного стану не пізніше трьох діб з дня смерті.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті.

За змістом пункту 3.11 Розділу 3 Інструкції визначено, що у пункті 11 лікар указує свої прізвище, ім`я, по батькові, посаду і зазначає підставу, яка дає змогу визначити послідовність патологічних процесів, які призвели до смерті, і вказує причину смерті. Основною (первинною) причиною смерті потрібно вважати хворобу або травму, що призвела до розвитку хворобливих процесів, які спричинили смерть, або наслідки нещасного випадку чи насильства, що стали причиною смерті. У частині I пункту 11 у рядку "а" записується хвороба або стан, що безпосередньо призвела до смерті, у рядках "б", "в", "г" зазначаються патологічні стани (якщо такі були), що зумовили безпосередню причину смерті (згадану вище); основна причина смерті вказується в останню чергу. Під безпосередньою причиною смерті потрібно розуміти хворобу або стан, що безпосередньо викликали смерть.

Таким чином, національне законодавство передбачає імперативний порядок щодо видачі свідоцтва про смерть, а саме містить вказівку на обов`язкове лікарське обстеження, встановлення причини смерті та надання висновку щодо причини смерті потерпілої, видачі такого лікарського висновку родичам померлої.

Судом надано надав оцінку наявним у матеріалах справи акту опитування свідка від 13 вересня 2022 року, складеним адвокатом Шевченком І.В. про опитування ОСОБА_5 , витягу з реєстру досудових розслідувань від 04 березня 2022 року про реєстрацію кримінального провадження за заявою ОСОБА_5 про вчинення злочину військами рф проти цивільного населення, а також протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 06 березня 2022 року, складеного старшим слідчим СВ ВП №5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області о 22:30 год, та інформації в них про скоєння злочину військами країни-агресора проти цивільного населення, яке полягало, зокрема, у завданні смертельних тілесних ушкоджень дочці позивача, тілесних ушкоджень різного ступеня власне позивачці.

Враховуючи дату настання подій, на які посилається позивач, місце, де вони відбувалися, співпадіння відомостей у акті допиту свідка, дати складення протоколів допиту свідків, смерть дочки, а також те, що під час настання описаних позивачем подій війська країни-агресора дійсно перебували у Київській області, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивачки, виходячи виключно з системного сукупного аналізу матеріалів та обставин справи, натомість кожен доказ окремо не дозволяє чітко підтвердити доведеність тих чи інших обставин справи з огляду на неповноту даних, які містить. Зокрема, мова йде про надані позивачем фотознімки, статті з інтернет-ресурсів, з яких неможливо ідентифікувати осіб-потерпілих, інші дані, які мають значення для вирішення справи (характер пошкоджень, джерело їх походження тощо).

Судом взято до уваги загальновідомий факт про перебування військ рф у Київській області, тобто про наявність потенційної можливості агресивно налаштованих громадян іншої країни заподіювати шкоду життю та здоров`ю громадян України, водночас, відповідно до міжнародних принципів судочинства та стандартів доказування суд зобов`язаний зберігати безсторонність та ухвалювати свої рішення на підставі належним чином досліджених достатніх доказів. Суд зобов`язаний у своїх рішеннях безпристрасно, беземоційно керуватися виключно вимогою закону, зберігаючи неупередженість.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди позивачу шляхом заподіяння смерті її доньці, завдання позивачці тілесних ушкоджень, порушення звичного ритму життя, звичних життєвих укладів тощо, з огляду на ступінь душевних страждань на причини їх виникнення, вину російської федерації у збройній агресії щодо України, внаслідок якої позивачка втратила близьку їй людину, і тому суд погодився з доведенням причинно-наслідкового зв`язку між діями військ країни-агресора та фактом заподіяння моральної шкоди позивачці, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн.

Проте, колегія суддів з врахуванням всіх матеріалів справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до висновку, що судом першої інстанції не обгрунтовано зниження суми морального відшкодування до 3 000 000 грн. і тому з врахуванням всіх обставин справи, дій, вчинених російськими військовими, в результаті яких апелянт втратила доньку ОСОБА_3 , а інша її донька - ОСОБА_7 та й сама апелянт зазнали тілесних ушкоджень, приходить до висновку щодо необхідності збільшення суми моральної шкоди до 20 000 000 грн.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року змінити в частині суми відшкодування моральної шкоди на суму 20 000 000 гривень. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бумби Ореста Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року змінити в частині суми відшкодування моральної шкоди на суму 20 000 000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: