17.06.2024 Єдиний унікальний номер 205/4186/24
Єдиний унікальний номер 205/4186/24
Провадження № 2/205/2484/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2024 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» через систему «Електронний суд» направило до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який зареєстрований судом 08 квітня 2024 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК Україна, з метою усунення яких позивачем 19 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач у своєму позові посилався на те, що 11 жовтня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» і відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 354451 про надання фінансового кредиту, згідно з умовами якого позивач надав позичальникові кредит у розмірі 7 000 грн. строком до 10 листопада 2018 року. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Бізнес Позика» та розміщених на їх сайті. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку ОСОБА_1 , а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти і сплатити відсотки за користування коштами у розмірі 1,26 % в день від суми. Відповідач оплату за кредитним договором не здійснює, чим порушив умови договору. Розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року за період з 29 березня 2021 року по 29 березня 2024 року становить 27 560 грн., яка складається із прострочених платежів по тілу кредиту у розмірі 7 000 грн., відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3 780 грн., пені у розмірі 16 380 грн. та штрафів у розмірі 400 грн. Зазначив, що строк на звернення до суду із позовною заявою настав під час дії карантинних обмежень, тому просив поновити строк на подання позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 41 523 грн. 13 коп., з яких заборгованість за кредитним договором становить 27 560 грн., три відсотки річних у розмірі 2 484 грн. 38 коп., інфляційні втрати у розмірі 11 478 грн. 75 коп., а також витрати судові витрати по справі зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Просив розглядати справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_1 у своєму відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що строк виконання зобов`язань по спірному кредитному договору настав 10 листопада 2018 року, тобто, з 11 листопада 2018 року розпочався перебіг строку позовної давності, який визначено у три роки. Посилання позивача на постанови суду касаційної інстанції не дає позивачеві безумовного права на звернення з позовом до суду після спливу строку позовної давності, а введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг строку позовної давності. Питання про поновлення строку позовної давності у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення. Після спливу визначеного договором кредитування право нараховувати відсотки, передбачені договором за користування кредитом, припиняється. Тому, нараховані позивачем відсотки стягненню не підлягають. Щодо вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення штрафу і пені, то чинними положеннями ЦК України встановлений спеціальний строк на звернення до суду з вимогою про стягнення пені і штрафів, який визначений в один рік. Починаючи з 24 лютого 2022 року, та у період дії в Україні воєнного стану і у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника не можуть бути застосовані штрафні санкції. Позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, без будь-якого обґрунтування звернувся до суду з пропуском строку позовної давності та з безпідставними позовними вимогами про стягнення необґрунтовано нарахованих грошових коштів. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача у своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності та відсутності відповідача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 квітня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 18-20).

11 жовтня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 354451 про надання фінансового кредиту, згідно з умовами якого позивач надав позичальникові кредит у розмірі 7 000 грн. строком до 10 листопада 2018 року (а.с. 7-9).

На виконання договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «Авентус Україна», сторонами вказаного договору 30 січня 2019 року було підписано реєстр прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року (а.с. 16-17).

Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого станом на 30 січня 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 27 560 грн. (а.с. 12).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як вбачається з наданої позивачем виписки по особовому рахунку платежів (графіку розрахунку) розмір процентів за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року станом на 10 листопада 2018 року, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з суми поточної заборгованості у розмірі 7 000 грн. та умов договору, становить 2 646 грн. (а.с. 11 оберт), про що також зазначено в умовах п. 1.3.1 кредитного договору № 354451 від 11 жовтня 2018 року. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом у розмірі 3 780 грн.

Проте, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Договір між сторонами було укладено на строк з 11 жовтня 2018 року по 10 листопада 2018 року.

Таким чином, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, то після 10 листопада 2018 року позивач не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року. Будь-яких інших розрахунків, з яких можливо встановити, на якій підставі позивачем нараховано відсотки за користування кредитом у розмірі 3 780 грн. та обґрунтування нарахування відсотків у заявленому розмірі, до матеріалів справи надано не було.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» пені у розмірі 16 380 грн. та штрафу в розмірі 400 грн. суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь пені та штрафу за невиконання умов договору, посилаючись на те, що строк на звернення до суду із позовною заявою настав під час дії карантинних обмежень, тому ним не пропущений строк позовної давності щодо позовних вимог в цій частині.

Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в цій частині та відмови у їх задоволенні на цій підставі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, перебіг строку позовної давності в частині стягнення штрафу і пені за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року розпочався наступного дня після настання строку виконання зобов`язань по кредитному договору № 354451 від 11 жовтня 2018 року, тобто, 11 листопада 2018 року, а з позовом до суду позивач звернувся 05 квітня 2024 року.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на п. 12 Перехідних положень ЦК України, оскільки строк позовної давності ним пропущений не через введення карантинних обмежень та оголошення воєнного стану на території України, оскільки карантинні обмеження в України було уведено 12 березня 2020 року, а військовий стан введено Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією рф проти України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час. Тобто, на момент настання підстав, з яких процесуальні строки були продовжено, а саме карантинні обмеження, спеціальний строк позовної давності відносно вимог про стягнення штрафу і пені вже сплив. Тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для поновлення строку на позовної давності в частині стягнення штрафу і пені, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З приводу заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявляє до стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 29 березня 2021 року по 29 березня 2024 року у розмірі 2 484 грн. 38 коп. та інфляційних втрат за тож же період у розмірі 11 478 грн. 75 коп.

Приписами п. 18 Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вказані приписи п. 18 Перехідних положень ЦК України, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2024 року.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 12 ЦК України під час дії карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Перебіг строку позовної давності за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року почався 11 листопада 2018 року і закінчився 11 листопада 2021 року, карантинні обмеження було скасовано з 01 липня 2023 року. Таким чином, сплив строку позовної давності про вимоги в частині виконання основного зобов`язання за кредитним договором припав саме на час карантинних обмежень, невиконання яких відповідачем не заперечувалося, суд приходить до висновку про можливість поновлення строку позовної давності в частині стягнення з відповідача суми основного боргу, відсотків за користування кредитом, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

З урахуванням того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка ОСОБА_1 добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року у розмірі 9 646 грн., яка складається заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7 000 грн. та відсотків у розмірі 2 646 грн., а також три відсотки річних за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 262 грн. (9 646 грн. х 3 % х 331 день : 365 днів : 100 % = 262 грн.) та інфляційні втрати за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 850 грн. 68 коп. (9 646 x 1.08818968 - 9 646 = 850 грн. 68 коп.), а всього 10 758 грн. 68 коп.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так позивачем в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги № 33 від 22 березня 2024 року (а.с. 26-28), додаткову угоду до договору (а.с. 29, ордер), детальний опис робіт (а.с. 24), а також копію акту про підтвердження факту надання правничої допомоги (а.с. 25).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд враховує, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням ціни позову, а також те, що представник позивача безпосередньої участі у судових засіданнях не брала, тому заявлена сума у 5 000 гривень є завищеною. Крім цього, направлення позовної заяви з додатками через систему «Електронний суд» не можна віднести до професійної правничої допомоги, оскільки дана дія не вимагає спеціальних знань у сфері юриспруденції.

При цьому, стороною позивача не надано до матеріалів справи доказів сплати позивачем 5 000 грн. за надання правової допомоги, тому суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки їх понесення не доведено доказами.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 627 грн. 65 коп. (10 758 грн. 68 коп. х 2 422 грн. 40 коп. : 41 523 грн. 13 коп. = 627 грн. 65 коп.).

Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та Гарантія», складає 11 386 грн. 33 коп. (10 758 грн. 68 коп. + 627 грн. 65 коп. = 11 386 грн. 33 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, ст. 610, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 223, ст. ст. 263-265, ч. 4 ст. 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (, юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора І. Сікорського, буд. 8) заборгованість за кредитним договором № 354451 від 11 жовтня 2018 року у розмірі 9 646 (дев`ять тисяч шістсот сорок шість) гривень, яка складається заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень та відсотків у розмірі 2 646 (дві тисячі шістсот сорок шість) гривень; три відсотки річних за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 262 (двісті шістдесят дві) гривень та інфляційні втрати за період з 29 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 68 коп., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 627 (шістсот двадцять сім) гривень 65 коп., а всього 11 386 (одинадцять тисяч триста вісімдесят шість) гривень 33 коп.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: