ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2579/18 Номер провадження 22-ц/814/1021/24Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Триголова В.М., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Браташа Юрія Павловича, який представляє відповідача ОСОБА_1 ,

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року; за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Автозаводського районного суду міста Кременчука із позовом, до ОСОБА_1 , в кому просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 60 000 грн. 75 коп., що знаходиться на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Полтавській області та внесені 11 квітня 2018 року; визнати за нею право спільної часткової власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що співвласники квартири не є родичами або членами однієї сім`ї, а конфліктні відносини, що склались між сторонами, унеможливлюють їх спільне проживання в однокімнатній квартирі. Технічна можливість виділу кожному зі співвласників їх частки в спільній сумісній власності в окремі об`єкти нерухомого майна відсутня. Позивач зазначала, що відповідач у вказаній квартирі не проживає та ніколи не проживав, однак не погоджується добровільно продати свою незначну частку в спільній власності позивачу.

20.04.2018 року ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука позовна заява передана на розгляд Крюківського районного суду міста Кременчука за територіальною юрисдикцією (підсудністю).

Заочним рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року зазначені судові рішення скасовані, а цивільну справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції.

26.05.2021 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

01.02.2022 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука за клопотанням представника відповідача - адвоката Браташа Ю.П. залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3

08.10.2021 ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука по справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 14586,85 грн.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року повернуто позивачу ОСОБА_2 кошти у загальному розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 75 коп., внесені нею на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації в Полтавській області Ільніцькою Раїсою Данилівною 11.04.2018 року згідно квитанції № 1 від 11.04.2018 року на суму 49 000 грн. 00 коп. та № 2 від 11.04.2018 року на суму 11 000 грн. 75 коп. за реквізитами:

Одержувач: ОСОБА_2

РНОКПП: НОМЕР_1

Рахунок НОМЕР_2

Банк одержувача АТ «ОЩАДБАНК»

МФО 331467

Призначення платежу: повернення коштів ОСОБА_2 справі № 524/2579/18.

На вказані судові рішення адвокат Браташ Юрій Павлович, який представляє відповідача ОСОБА_1 , подав апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 18 вересня 2023 року адвокат Браташ Ю.П. просить змінити вказане рішення в мотивувальній частині, доповнивши його висновком суду про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику ОСОБА_1 внаслідок припинення його права в спільній частковій власності.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення суду зазначив формальні підстави відмови у позові ОСОБА_2 , не навівши висновки про те, що припинення права власності відповідача на належне йому майно завдасть та/або не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

Вказавши у рішенні про те, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, місцевий суд не зазначив обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, щодо підтвердження або спростування заподіяння інтересам відповідача істотної шкоди внаслідок припинення його права в спільній частковій власності, враховуючи, що на його утриманні перебуває матір пенсійного віку та сестра, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, а істотність шкоди полягає в тому, що відповідач був би позбавлений можливості отримання доходу від належної йому частки у нерухомому майні.

Крім того, представник відповідача просить частково скасувати додаткове рішення від 23 жовтня 2023 року та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 64500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також сплачений судовий збір в суді апеляційної та касаційної інстанції.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування ч. 8 ст. 141 ЦПК України дійшов помилкових висновків про порушення ОСОБА_1 порядку подання відповідних доказів, а також втрату відповідачем можливості стягнення 29000,00 грн, понесених згідно договору № 09/10-18 про надання професійної правничої допомоги від 09.10.2018 р.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що саме дії позивача призвели до понесення відповідачем відповідних судових витрат, адже саме ОСОБА_2 звернулася до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого судом було відмовлено у його задоволенні, а відповідач при цьому для захисту своїх майнових прав був вимушений звернутися за правовою допомогою та, відповідно, поніс судові витрати пов`язані із розглядом такої справи та наразі вимушений вчиняти додаткові дії для компенсації йому таких судових витрат.

Апелянт вказує, що наявність у позивача статусу особи з інвалідністю другої групи не єдиним та належним доказом майнового стану ОСОБА_2 , а також того, що стягнення з позивача судових витрат у розмірі 35500 грн. буде становити для ОСОБА_2 надмірний тягар.

Обставини щодо майнового стану сторін та відповідні докази, якими такі обставини підтверджувались, не досліджувались судом першої інстанції. Отже висновки суду першої інстанції про обґрунтованість стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень вважає передчасними та безпідставними.

Також апелянт зазначає, що розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що при ухваленні додаткового рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23.10.2023 по справі № 524/2579/18 судом було неправильно застосовано норми матеріального права щодо порядку подання доказів понесених судових витрат, не з`ясовано обставини, що мали значення для справи майновий стан сторін, та не взято до уваги обставини щодо співмірності розміру судових витрат 64500 грн. складності справи та часу витраченого адвокатом, а також не врахування судом правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18), що призвело до помилкових висновків суду, тому вважає, що додаткове рішення від 23.10.2023 по справі № 524/2579/18 підлягає частковому скасуванню щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 64500 грн. та сплачений судовий збір. В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року адвокат Браташ Ю.П. просить скасувати вказане рішення та залишити без розгляду заяву ОСОБА_2 про повернення коштів з депозитного рахунку суду.

Апелянт вважає передчасними висновки суду про повернення позивачці коштів з депозитного рахунку суду, оскільки рішення від 18.09.2023 на час подання позивачем заяви про повернення коштів не набрало законної сили. В разі скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом повернення позивачці коштів з депозитного рахунку суду буде створювати труднощі для такого розгляду. Отже правові підстави перебування грошових коштів не припинили своє існування.

Крім цього вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги подане ними 22.02.2024 клопотання про залишення без розгляду заяви про повернення коштів з депозитного рахунку суду.

Також рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 жовтня 2023 року оскаржені позивачкою ОСОБА_2 , яка у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду від 18 вересня 2023 року та закрити провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Позивачка вважає неправомірною ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 08 жовтня 2023 року про відмову у закритті провадження у справі, посилаючись на те, що після звернення з цим позовом до ОСОБА_1 пройшло більше п`яти років та змінилися фактичні обставини та правовідносини сторін по справі.

Звертає увагу на те, що після ухвалення рішення у цій справі від 09 жовтня 2018 року ОСОБА_2 відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького МНО 20.03.2021, подарувала квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, вважає, що спір відсутній, а провадження у справі підлягає закриттю.

Також в апеляційній скарзі позивачка вказує на неправомірність ухвали суду від 15 вересня 2023 року про відмову у здійсненні процесуального правонаступництва в порядку ст.55 ЦПК України, а саме з ОСОБА_2 на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які з 20 березня 2021 року є власниками спірної квартири на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 та мали на меті внести на депозитний рахунок суду кошти у сумі 76375,25 грн відповідно до розміру часток у праві власності на вказану квартиру.

Оскаржуючи додаткове рішення від 23 жовтня 2023 року, яке позивачка просить скасувати та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу та проведення експертизи, остання посилається на те, що адвокат Браташ Ю.П. не надав доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу, а стягнуті додатковим рішенням витрати на правничу у сумі 10 000,00 грн є надмірним фінансовим тягарем для неї, враховуючи її похилий вік, який становить 81 рік.

Крім цього посилається на те, що з 21.10.2016 року їй встановлена друга група інвалідності, тому вона звільнена від сплати судового збору.

17.06.2024 адвокат Браташ Ю.П. подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду від 18.09.2023 та додаткове рішення від 23.10.2023 залишити без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційні скарги.

У судове засідання в режимі відеоконференції власними технічними засобами з`явився адвокат Браташ Ю.П., який представляє відповідача ОСОБА_1 ; до залу судового засідання Полтавського апеляційного суду з`явилась адвокат Маслова О.С., яка представляє позивачку ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до апеляційного суду не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Судові повістки на відповідача ОСОБА_1 та третю особу ОСОБА_3 повернуті без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що також є належним повідомленням про день, час і місце розгляду справи відповідно до п.3, п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин та з огляду на приписи ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у відсутність позивачки ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_1 , третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвокатів сторін ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 14.10.2014 належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.02.2018 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А. за реєстровим номером 360, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частці в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 7-13).

При повторному розгляді цієї справи судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування квартири від 20.03.2021 ОСОБА_2 (Дарувальник) подарувала ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (Обдаровувані), в рівних частках спірну квартиру АДРЕСА_1 та за ними зареєстровано право власності по 1/2 частці у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану квартиру (том 2 а.с. 103-108).

Ця обставина підтверджується копією договору дарування і не заперечується учасниками судового розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що власниками спірного нерухомого майна на час розгляду справи є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 є неналежним позивачем у цій справі, а її права та інтереси відповідачем ОСОБА_7 не порушувалися.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 336/1773/17 від 14 травня 2020 року зазначив, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Частина перша статті 356 Цивільного кодексу України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої статті 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно із нормою частини третьої статті 370 Цивільного кодексу України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Норми статті 364 Цивільного кодексу України передбачають, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності; якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки; компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою; право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання; у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється; така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Частиною першою статті 365 Цивільного кодексу України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на час звернення ОСОБА_2 з цим позовом до суду до ОСОБА_1 про припинення права відповідача на частку у спільному майні та визнання за нею права власності на частку спірної квартири АДРЕСА_1 , вказана квартира знаходилася у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

20.03.2021 ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Оскільки ОСОБА_2 не є власником спірного майна, щодо якого пред`явлено позов, а її права та інтереси відповідачем ОСОБА_7 не були порушені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідача адвоката Браташа Ю.П., який просить змінити вказане рішення в мотивувальній частині, доповнивши його висновком суду про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику ОСОБА_1 внаслідок припинення його права в спільній частковій власності, - не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, судом встановлено, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, не є належним позивачем у справі та відповідач її прав не порушував.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на рішення суду від 18.09.2023 про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний закрити провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору, колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно п. 2 ч.2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що закриття провадження з казаної підстави можливе при розгляді справи по суті, а не в підготовчому судовому засіданні.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Клопотання про закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України ОСОБА_2 після закриття підготовчого провадження та в ході розгляду районним судом цієї справи по суті не подавала.

На час пред`явлення позову та на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення між сторонами існував спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 2 ч.2 ст. 255 ЦПК України.

При ухваленні додаткового рішення від 23.10.2023, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а також витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 14586,85 грн, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, понесені відповідачем витрати на правничу допомогу та проведення експертизи відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позивачки на користь відповідача судового збору за апеляційне та касаційне оскарження рішень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт другий частина друга статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд першої інстанції правильно встановив, і це підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08.10.2021 року клопотання відповідача ОСОБА_1 про призначення по справі експертизи задоволено та призначено судову оціночно-будівельну експертизу, загальна вартість проведення якої складає 14586, 85 грн., що вбачається з акта № 32297 здачі-прийняття висновку експерта № 32297, складеного судовим експертом ЛБТД Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф.М.С.Бокаріуса» Маскічко Д.Л. (а.с. 169 том 2).

Згідно квитанції про сплату вартості експертизи № 0.0..1 від 29.12.2021, відповідачем ОСОБА_1 сплачено на рахунок експертної установи грошові кошти у розмірі, визначеною експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф.М.С.Бокаріуса».

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено розмір витрат за проведення експертизи, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 14586,85 грн. відповідно до ст. 139, п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, враховуючи таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд першої інстанції правильно встановив, і це підтверджено матеріалами справи, що 22.09.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Браташ Ю.П. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у цій цивільній справі.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник разом із заявою надав копії: договору про надання професійної правничої допомоги № 09/10-18 від 09 жовтня 2018 року; квитанцію про сплату вартості експертизи № 0.0..1 від 29.12.2021; звіт до договору № 09/10-18 про надання професійної правничої допомоги від 09 жовтня 2018 року від 28.05.2021 року; договір № 28/05-21 про надання професійної правничої допомоги від 28.05.2021 року; звіт до договору № 28/05-21 про надання професійної правничої допомоги від 28.05.2021 року від 22.09.2023 року; квитанції №1 від 08.11.2018, квитанції №2 від 04.01.2019, квитанції №3 від 28.02.2019, квитанції № 4 від 10.04.2019, квитанції №5 від 23.05.2019, квитанції №6 від 21.06.2019.

Представник відповідача адвокат Браташ Ю.П. у своїй заяві зазначив, що у період 09.10.2018 року по 28.05.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Браташем Ю.П. професійна правнича допомога надавалась згідно умов договору № 09/10-18 про надання професійної правничої допомоги від 09.10.2018 року, умовами якого передбачено погодинну оплату гонорару адвоката, виходячи з розміру оплати за годину наданих послуг адвокатом 1000 грн. Додаткові витрати, які пов`язані із виконанням цього договору, включаються до звіту та підлягають оплаті клієнтом адвокату. Вартість послуг наданих ОСОБА_1 згідно зазначеного договору, становить 29 000 грн.

На підтвердження витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 за вказаний період представник надав суду: копію договору № 09/10-18 про надання професійної правничої допомоги від 09.10.2018 р., копію звіту до вказаного Договору від 28.05.2021 р., а також квитанцій № 1 від 08.11.2018 р. на суму 5000 грн.; № 2 від 04.01.2019 р. на суму 4000 грн.; № 3 від 28.02.2019 р. на суму 5000 грн.; № 4 від 10.04.2019 р. на суму 6000 грн.; № 5 від 23.05.2019 р. на суму 5000 грн.; № 6 від 21.06.2019 р. на суму 4000 грн.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що обов`язок надання документів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу виник у відповідача ОСОБА_1 на час постановлення рішення суду від 09.10.2018 та його перегляд в апеляційному суді, за наслідками якого прийнято постанову від 12.03.2019. Проте відповідач у встановленому ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку не звертався до суду з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Браташем Ю.П. за договором від 09.10.2018 р. № 09/10-18 про надання професійної правничої допомоги та відповідних доказів на той час суду не надав.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правничу допомогу за договором від 09.10.2018 р. № 09/10-18 у сумі 29000 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу за договором № 28/05-21 від 28.05.2021 року, суд першої інстанції правильно послався на те, що 28.05.2021 року між ОСОБА_1 , адвокатом Браташем Ю.П. та керуючим партнером АО «БІендЕМ Партнерз» Міщенко О.В. укладено тристоронній договір № 28/05-21 про надання професійної правничої допомоги, умовами якого було передбачено, що професійна правнича допомога сплачується клієнтом у відповідності до використаного часу адвокатом з розрахунку вартості 1 000 грн. однієї години надання професійної правничої допомоги, крім представництва клієнта у судах в судових засіданнях, яке розраховуються окремо з розрахунку вартості участі адвоката у одному судовому засіданні у твердій грошовій формі на рівні 2500 грн. за участь у кожному судовому засіданні, в незалежності від тривалості таких судових засідань.

Вартість послуг, наданих ОСОБА_1 згідно умов договору № 28/05-21 про надання професійної правничої допомоги від 28/05-21 за розрахунком адвоката становить 35500 грн.

Представник позивача заперечувала проти розміру витрат на правничу допомогу, пославшись на їх неспівмірність, та просила їх зменшити.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги заперечення представника позивача в частині зменшення витрат на оплату правової допомоги, оскільки наведений адвокатом Браташем Ю.П. обсяг наданих адвокатських послуг та виконаних ним робіт є завищеним та дійшов правильного висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

При цьому місцевим судом обґрунтовано враховано те, що стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 35500 грн. буде становити для неї надмірний тягар, оскільки остання має статус особи з інвалідністю другої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертизи серії АВ № 0555557 (а.с. 52, том 1) та є пенсіонером за віком.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за перегляд рішення суду першої інстанції судами апеляційної та касаційної інстанцій, оскільки з 21.10.2016 року ОСОБА_2 встановлена друга група інвалідності, тому в силу ст. 5 ч.1 п. 9 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Доводи апеляційних скарг адвоката Браташа Ю.П., який представляє відповідача ОСОБА_1 , а також позивачки ОСОБА_2 на додаткове рішення суду від 23.10.2023, які зводяться до незгоди з вказаним рішенням, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про правомірність стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. та витрат за проведення експертизи у сумі 14586,85 грн, а також відмову у стягненні іншої частини витрат на правничу допомогу та у стягненні судового збору за апеляційне оскарження рішення суду від 09.10.2018 та касаційне оскарження судових рішень.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року повернуто позивачу ОСОБА_2 кошти у загальному розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. 75 коп., внесені нею на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації в Полтавській області ОСОБА_2 11.04.2018 року згідно квитанції № 1 від 11.04.2018 року на суму 49 000 грн. 00 коп. та № 2 від 11.04.2018 року на суму 11 000 грн. 75 коп. за відповідними реквізитами.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції виходив із того, що в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, тому підстава для знаходження грошових коштів на депозитному рахунку суду відпала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Питання присудження компенсації на підставі ст. 365 ЦК України, визначення її розміру належить до компетенції суду. Отже саме судом в межах справи мають вирішуватися інші питання щодо сум, внесених на депозитний рахунок суду, зокрема й питання повернення таких коштів у випадку, коли підстава їх перебування на рахунку відпала.

Відповідно до п.1.2 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, депозитні рахунки - рахунки, які відкриваються в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) та/або установах банків для обліку депозитних сум, які з настанням відповідних умов підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням.

Тобто депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби, не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок, є власністю осіб, що їх внесли, та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок суду кошти в сумі 49000,00 грн. згідно квитанції № 1 від 11.04.2018 та відповідно до квитанції №2 від 11.04.2018 у сумі 11000,75 грн у відшкодування вартості 1/4 частки квартири, а всього 60000,75 грн (том 1 а.с. 50, 51).

Враховуючи те, що рішенням суду від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстава перебування грошових коштів на депозитному рахунку суду відпала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позивачці ОСОБА_2 вказаної суми коштів.

Посилання адвоката Браташа Ю.П. в апеляційній скарзі на вказане додаткове рішення щодо обов`язку суду першої інстанції залишити без розгляду заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 про повернення внесених на депозит коштів, не заслуговують на увагу, оскільки питання повернення коштів ухвалюється під час вирішення спору по суті, що не було здійснено місцевим судом при ухваленні рішення суду від 18 вересня 2023 року та вирішено шляхом постановлення додаткового рішення суду від 14 березня 2024 року відповідно до ст. 270 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції від 18.09.2023, додаткові рішення суду від 23.10.2023 та від 14.03.2024 відповідають нормам матеріального і процесуального права. Підстав для їх скасування з наведених в апеляційних скаргах адвоката Браташа Ю.П., який представляє відповідача ОСОБА_1 , та позивачки ОСОБА_2 , мотивів колегією суддів не встановлено.

Оскільки доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційні скарги адвоката Браташа Ю.П. на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року необхідно залишити без задоволення, а вказані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги адвоката Браташа Юрія Павловича, який представляє відповідача ОСОБА_1 , на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2023 року; додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.09.2024.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Л.І.Пилипчук

В.М.Триголов