Номер провадження: 22-ц/813/3470/24
Справа № 523/2122/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/2122/21

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/3470/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Лупши В.А.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 1) Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, 2) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна, за апеляційною скаргою адвоката Кічук Ірини Геннадіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 08 листопада 2023 року, повний текст рішення складений 13 листопада 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазанченим позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та призначити її опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1, а. с. 1 - 8).

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 26.02.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.10.2012 року шлюб було розірвано. Дитина залишилася проживати разом із матір`ю.

27.11.2012 року судом першої інстанції видано виконавчий лист, яким присуджено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2012 року і до її повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 18.01.2021 року, серії НОМЕР_1 , відповідний актовий запис № 119.

Після смерті матері дитина проживає разом з бабусею - ОСОБА_1 та рідною сестрою ОСОБА_3 , які піклуються та дбають про дитину.

ОСОБА_1 працює в Одеському ордена «Знак Пошани» заводі продовольчого машинобудування підприємстві з колективною власністю з 20.10.1980 року. На даний момент займає посаду Начальника відділу. Дохід за період з 01.07.2020 р. по 31.12.2020 р. склав - 30 763,90 грн..

Також, у позивачки наявне житло, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, у якому зазначається, що ОСОБА_1 належить право власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_1 .

Протягом останніх років ОСОБА_2 жодного разу не навідався до дитини, не бачив її, не приймав участі у її вихованні, що також підтверджується пояснювальною запискою голови правління ЖБК «Приморський-30» - ОСОБА_6 та сусідки - ОСОБА_7 , яка проживає у сусідній квартирі по АДРЕСА_2 , які зазначають, що ОСОБА_2 не мешкає за адресою - АДРЕСА_3 . Особисто вони його ніколи в будинку не бачили і стверджують, що за останні 7 років він жодного разу не провідував свою доньку ОСОБА_8 .

Відповідач ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки, оскільки не піклувається про фізичний, моральний, та духовний розвиток дитини, не утримує її матеріально. Його взагалі не цікавлять інтереси дитини, про що свідчить ті обставини, що він не бажає бачити свою доньку.

У зв`язку із чим, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із даним позовом.

Позиція сторін в суді першої інстанції

11.03.2021 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог (Т. 1, а. с. 109 - 113).

Відповідач посилається на те, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Після розлучення дочка ОСОБА_8 залишилася проживати з матір`ю. Він постійно спілкувався з дитиною, цікавився її розвитком та здоров`ям, зустрічався із нею, разом проводили свята та канікули, дні народження доньки. Регулярно надавав матеріальну допомогу на утримання доньки в більшому розмірі, ніж було встановлено рішенням суду, купував дитині іграшки, подарунки, ліки. Саме з цих підстав колишня дружина з власного бажання звернулася до ВДВС із заявою про повернення виконавчого документу, у зв`язку із тим, що вона отримувала аліменти щомісячно без затримок та була відсутня заборгованість. На даний час родина позивачки чинить перешкоди у спілкуванні з дочкою.

09.04.2021 року від адвоката Драгун А.С., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивачки заперечує факт перешкоди у спілкуванні відповідача із дочкою. Вказує на те, що батько ніколи не піклувався про фізичний, моральний та духовний розвиток дитини, не утримував її матеріально (Т. 1, а. с. 118 - 121).

01.06.2021 року від адвоката Драгун А.С., діючої від імені ОСОБА_3 , надійшли письмові пояснення щодо позову, доводи в яких співпадають із доводами, викладеними у позовній заяві (Т. 1, а. с. 164 - 165, Т. 2, а. с. 23 - 26).

26.07.2021 року Пересипська (на той час - Суворовська) районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, надала клопотання про розгляд справи за відсутності органу опіки та піклування, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Надано Висновок № 01-05-3/174вх. від 26 липня 2021 року (Т. 1, а. с. 174, 175 177).

Від ОСОБА_1 та її адвоката неодноразово надходили до суду першої інстанції додаткові пояснення (Т. 1, а. с. 150 - 154, 178 - 180, Т. 2 а. с. 4 - 6).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 року залишено без задоволення вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 55 - 60).

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна, з урахуванням думки малолітньої ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Кічук Ірина Геннадіївна, діюча від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволенні позову в повному обсязі (Т. 2, а. с. 63 - 67).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що відповідач до теперішнього часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає часті у житті дочки, не утримує її, не займається її вихованням. Суд першої інстанції не взяв до уваги заяву ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, де він вказує, що згоден щоб його позбавили батьківських прав.

Узагальнені доводи інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Кічук І.Г., діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 року (Т. 2, а. с. 72 72 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2023 року закінчено підготовку справи до розгляду. Справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 73).

У судовому засіданні ОСОБА_2 вважав необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялись про розгляд справи у встановленому законом порядку.

Третя особа - ОСОБА_3 у судове засіданні не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду сповіщена належним чином. Причину неявки не повідомила.

Орган опіки та піклування про дату, час і місце розгляду сповіщений належним чином. Надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, підтримує висновок від 26.07.2021 року № 01-05-3/174вх..

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Кічук І.Г., діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.10.2012 року було розірвано (Т. 1, а. с. 9 - 9 зворотна сторона).

Від цього шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 03.08.2011 року, Серії НОМЕР_2 , актовий запис № 1241. Матір`ю вказано ОСОБА_5 , батьком ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 22).

27.11.2012 року Суворовським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2012 року і до її повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а. с. 10).

Постановою державного виконавця Першого Суворовського ВДВС ГТУЮ в Одеській області Буюклі О.О. від 29 серпня 2019 року виконавчий документ № 1527/15867/12 повернуто стягувачу. Згідно заяви стягувача заборгованість відсутня та аліменти отримує щомісячно без затримок (Т. 1, а. с. 133 - 133 зворотна сторона).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) 18.01.2021 року, актовий запис № 119 (Т. 1, а. с. 15).

Після смерті матері дитина - ОСОБА_4 проживає разом з бабусею - ОСОБА_1 та рідною сестрою - ОСОБА_3 .

Батько дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_4 , але фактично проживає за адресою - АДРЕСА_5 (Т. 1, а. с. 97).

Відповідно до висновку Суворовської районної адміністрації Одеської міської, як органу опіки та піклування ради від 26 липня 2021 року № 01-05-3/174вх., відповідач ОСОБА_2 проти позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Надав органу опіки документи, що підтверджують його участь у вихованні дитини. Повідомив, що після розлучення з ОСОБА_5 виплачував аліменти та підтримував стосунки з ОСОБА_8 , іноді забирав її на вихідні. Орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_8 та недоцільним призначення ОСОБА_1 опікуном над дитиною (Т. 1, а. с. 175 - 177).

Відповідно до характеристик з попереднього місця роботи - ПП «Яна», фактичного місця проживання - Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області та від сусідів, ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 02.04.2021 року, наданого Дачненською сільською радою, умови проживання родини ОСОБА_2 задовільні, для дітей створені всі умови для розвитку та виховання.

Згідно з листом Відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління поліції в Одеській області від 30.03.2021 р. № 960.3/3379, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до адміністративної відповідальності не притягувався.

Згідно з листом КНП «Дитяча міська поліклініка № 2» від 30.03.2021 року № 233 малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в КНП «Дитяча міська поліклініка № 2» Одеської міської ради з народження, декларацію з лікарем-педіатром укладено. На прийом до лікаря в поліклініку дитина приходила з матір`ю. Після смерті матері, дитину на медичний огляд двічі приводила старша сестра - ОСОБА_3 . Батько з дитиною в поліклініку на прийом не звертався.

Відповідно до листа Одеської загальноосвітньої школи № 17 І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови Одеської міської ради Одеської області від 05.04.2021 № 362, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалась у 3-Г класі. З першого класу будь-які питання відносно навчання та виховання дитини вирішувалися матір`ю - ОСОБА_5 . Вперше класний керівник познайомилася з батьком ОСОБА_9 на початку другого семестру 2020-2021 навчального року. Батько підтримує зв`язок із школою, цікавиться шкільним життям доньки. На даний час, малолітня ОСОБА_4 навчається у Одеській ЗОШ № 14 ОМР Одеської області, згідно довідки від 07.10.2022 р. № 549.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_3 . Після смерті матері, проживає разом з бабусею з боку матері - ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 працює на заводі «Продмаш» на посаді начальника відділу збуту та перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі в Одеській області, отримує пенсію за віком, матеріально та житлом забезпечена.

По справі виникли правовідносини щодо позбавлення батьківських прав.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Відповідно до ст. 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

В пунктах 60-61 згадуваних Загальних зауважень Комітету ООН з прав дитини закріплено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить найкращим інтересам дитини».

Відповідно до положень ч.1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька (матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачкою не було доведено неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Крім того, колегія суддів враховує висновок Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 26.07.2021 року № 01-05-3/174вх., в якому зазначено, що ОСОБА_1 не довела членам Комісії обставини, які б стали законною підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , що позбавляючи дитину батьківської любові, піклування, тим самим захищаються права та законні інтереси ОСОБА_4 , 2011 р. н..

Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивач не надала.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яке ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, підтверджені доказами, які наявні в матеріалах справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, які в свою чергу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Кічук Ірини Геннадіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Кічук Ірини Геннадіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кічук Ірини Геннадіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе