Справа №: 398/4833/24
провадження №: 2-з/398/29/24
УХВАЛА

Іменем України

"20" вересня 2024 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Шинкаренко І.П., за участю секретаря судового засідання Черткова А.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, звернулась до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити уповноваженому суб`єкту державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснення будь-яких дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири за зазначеною адресою, заборонити ОСОБА_2 вчинення дій щодо відчуження вказаної квартири. Заяву мотивує тим, що ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , розмір части в праві власності становить , на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 17 квітня 2023 року № 1-118. Другим співвласником квартири до 11 липня 2024 року був ОСОБА_3 , який 15 серпня 2023 року склав на ім`я ОСОБА_1 заповіт на все належне йому на день смерті майно. 11 липня 2024 року ОСОБА_3 уклав договір дарування із ОСОБА_2 , відповідно до якого подарував останній частку в праві власності на зазначену квартиру. Оскільки ОСОБА_1 вважає договір дарування від 11 липня 2024 року фіктивним, звернулась до суду із вказаною заявою, а також висловила намір подати до суду позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов С.С., про визнання договору дарування фіктивним. ОСОБА_3 має вади зору, тому у заявника є сумніви щодо дійсної його участі в укладанні договору дарування, наявності його власної волі та добровільної згоди, крім того вважає, що порушено її переважне право на придбання частки кварти, як співвласника. Має підстави вважати що квартира, яка є предметом спору може бути відчужена на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без виклику сторін, що передбачено ч.1 ст.153 ЦПК України.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, ознайомившись з доданими до неї матеріалами, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року (справа №381/4019/18) вказала на те, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 646/5878/20 зроблено правовий висновок, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому та не залежить від наявності у позивача власності на житловий будинок (предмет іпотеки). За вказаних обставин, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження предмета договору іпотеки не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, (за позовом про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними) дійшов висновку, що предметом позову у справі є позовні вимоги немайнового характеру, забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами у справі. У разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, від 01 листопада 2021 року у справі № 766/22071/18

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 263/4484/18 (провадження № 61-40585св18) зазначено, що позивач просив визнати недійсними договори позики без застосування правових наслідків недійсності цих правочинів, тому у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки не матиме зобов`язального характеру. Таким чином, запропонований заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не є належним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі, оскільки в разі задоволення позову оспорювані договори будуть вважатися недійсними без вчинення додаткових дій для цього. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами та не впливають на можливість безперешкодного виконання в майбутньому рішення суду в цій справі.

Заявник зазначає, що має намір подати позов про визнання фіктивним договору дарування, позовних вимог, пов`язаних з наслідками фіктивності оспорюваного правочину, не заявлено.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи наведену судову практику, у якій містяться правові висновки про те, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нього не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

А тому твердження заявника, що відсутність застосування заходів забезпечення зробить неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову у майбутньому, слід визнати необґрунтованими. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову та вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 149,150, 153, 260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не було вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І.П. Шинкаренко