Справа № 307/1587/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Чопик В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок.

Позов мотивований тим, що з 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 1942 р.н., почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_5 попередній шлюб розірвав, залишив дружину проживати у їх спільному будинку в АДРЕСА_1 .

З огляду на потребу сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 1942 р.н., в окремому житлі, його син ОСОБА_5 , 1971 р.н., передав їм у власність недобудований житловий будинок в АДРЕСА_2 , де ними були оздоблені окремі житлові кімнати, в яких вони поселилися, добудовували далі це житло. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_6 . 05 липня 2004 року позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 1942 р.н., уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Тячівського РУЮ за актовим записом №43.

В цілому організацією будівництва житлового будинку в АДРЕСА_2 , у період як до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , так і до 2006 року, фактично займався ОСОБА_5 ,1942 р.н., організовував перебудову будинку на місці старого житлового будинку, переданого його сину у подарунок громадянами ОСОБА_7 .

З його ініціативи у 2005 році, за рішенням Тячівського районного суду, після сплати штрафів за самочинне будівництво та припису-зобов`язання узаконити самочинне будівництво, право власності на цей житловий будинок було визнано за ОСОБА_5 .. Судом встановлено, що зазначене майно є особистим майном ОСОБА_5 , до якого його дружина ОСОБА_4 претензій не мала і визнала цю обставину.

Діючи як фактичні власники будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ,1942 р.н., уклали з Тячівською РЕМ та Тячівським відділенням Закарпатгазу відповідні договори про надання послуг, тобто вирішили питання споживання газу, електроенергії та оплату цих товарів та послуг. Ці умови споживання послуг та їх оплати виконувались позивачами у період фактичного проживання з 2001 року по теперішній час, тобто позивачка ОСОБА_2 , як представник сім`ї, сплачувала за спожиті послуги, а крім того на підставі укладеного договору сплачувала і комунальні послуги, уклали договір на постачання послуг Укртелекому.

Разом з тим, між власником будинку ОСОБА_5 ,1971 р.н., та його батьком ОСОБА_5 , 1942 р.н., членами сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , жодних договорів щодо проживання у будинку в АДРЕСА_2 (оренди, найму житла, тощо) ніколи не укладалося, оскільки в 2000 році мова йшла про передачу у власність ОСОБА_5 , 1942 р.н., та ОСОБА_2 цього будинку, тобто заволодіння цим будинком вчинено без обговорення будь-яких договірних умов такого володіння (проживання), відкрито і добросовісно.

Отже, у період з 2001 року по 2020 рік ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 1942 р.н., як єдина сім`я, які вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у житловому будинку АДРЕСА_2 , відкрито, вільно та добросовісно володіли зазначеним житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, на якій він збудований.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , 1942 р.н. Пізніше, ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер і ОСОБА_5 , 1971 р.н., правонаступниками якого стали його дружина ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_5 , 1992 р.н.

У квітні 2022 року позивачці стало відомо про існування договору купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку від 20.06.2006, згідно якого ОСОБА_5 , 1971 р.н. та його дружиною ОСОБА_4 було продано його сестрі ОСОБА_1 .

Таким чином, виявилося, що позивачка ОСОБА_2 протягом 2001-2022 років (в т.ч. і в період 2006-2022 роки) безперешкодно, добросовісно і відкрито володіла житловим будинком АДРЕСА_2 , який з 2006 року належав не забудовнику ОСОБА_5 , 1971 р.н., а вже ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2006 і набула право на це нерухоме майно.

ОСОБА_2 разом з чоловіком та донькою, без будь-яких перешкод проживали і проживають у зазначеному житловому будинку, користуючись комунікаціями, земельною ділянкою, на підставі укладених від свого імені договорів електроенергією, газом, і сплачували за них, тобто добросовісно, вільно та відкрито володіли цим майном без укладення будь-яких договорів з номінальним власником.

Зазначала, що вона разом з чоловіком, донькою не були членами сім`ї ОСОБА_5 , 1971 р.н., чи ОСОБА_1 , не проживали з ними разом і уявне право власності на житловий будинок, в якому вони проживали і яким відкрито і добросовісно володіли, обумовило те, що ОСОБА_2 та її сім`я за свій рахунок проводили протягом більше 20-ти років періодичний ремонт цього житлового будинку (внутрішні роботи по оздобленню стін, підлоги, влаштуванню водопроводу, водовідведення, ванної кімнати, облаштували внутрішню систему опалення, тощо). Станом на 2005 рік готовність будинку склала 86 %, а потім у 2006 році на час посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу будинку, будівельна готовність цього будинку, за висновком спеціалістів, склала 95%.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка вважає себе власником будинку за договором купівлі-продажу, жодних вимог до сім`ї ОСОБА_2 до середини 2021 року щодо звільнення будинку чи обмеження у користуванні, володінні ним, не заявляла і про такого нового власника позивачці нічого не було відомо до направлення їй в квітні 2022 року копії договору купівлі-продажу будинку.

З врахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила у порядку набувальної давності, визнати право власності на житловий будинок та надвірні споруди, розташований в АДРЕСА_2 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , у порядку набувальної давності, право власності на житловий будинок та надвірні споруди, розташований в АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поштак Ю.С., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18)).

Позивачу ОСОБА_2 було достовірно відомо що ОСОБА_1 є власником незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 , позаяк ще за життя ОСОБА_5 , 1942 р.н. вказував на цю обставину позивачу, і складений на позивачку заповіт підтверджує цю обставину, так як спірний будинок не входить до складу спадщини. Отже слід зазначити, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме позивачка безперервно володіла спірним будинком протягом десяти років матеріали справи не містять, і тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , протягом 2001-2022 років відкрито та безперервно володіла спірним житловим будинком як його власник, тому є безтитульним володільцем житлового будинку за адресою: в АДРЕСА_2 , тобто таким фактичним володільцем, який не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, що не виключає застосування набувальної давності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується через те, що такий не узгоджується з фактичними обставинами та матеріалами справи, а також не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Так, у ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_2 , до 20 квітня 2006 року на праві приватної власності належав ОСОБА_5 , 1971 р.н., що стверджується рішенням Тячівського районного суду від 06 квітня 2005 року, будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, постановою №12 про накладення адміністративного стягнення за порушення у сфері містобудування від 05.08.2002, приписом від 05 08.2002.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2906, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (продавці) продали вище вказаний незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 95 %, ОСОБА_1 (покупець) за суму 657162,00 грн., що розташований в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 протягом 2001-2022 років постійно, безперервно та відкрито володіла цим житловим будинком за адресою: в АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджуються, актом обстеження матеріальнопобутових умов сім`ї, довідкою Тячівської міської ради №05-19/365 від 05.05.2020 року, характеристикою на ОСОБА_5 , квитанціями про сплату комунальних послуг.

Переглядаючи оскаржене судове рішення, колегія суддів покликається на наступні обставини, якими обґрунтовуються заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

За загальним правилом наведеним у частині 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А за змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У частині третій статті 344 ЦК України передбачено, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

У заявлених позовних вимогах, ОСОБА_2 послалась на ту обставину, що у зв`язку з потребою її сім`ї у окремому житлі, син її чоловіка ОСОБА_5 , 1971 р.н., подарив їм у власність спірний недобудований житловий будинок де ними були здійснені оздоблення окремих кімнат в які поселились та продовжили далі добудовувати дане житло. Організацією будівництва (перебудови) житлового будинку по АДРЕСА_2 займався ОСОБА_5 , 1942 р.н. За ініціативою ОСОБА_5 , 1942 р.н. у 2005 році рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року після сплати штрафів за самочинне будівництво та виконання припису-зобов`язання узаконити самочинне будівництво, право власності на цей житловий будинок було визнано за ОСОБА_5 , 1971 р.н. Оскільки мова йшла про передання даного житлового будинку у власність ОСОБА_5 , 1942 р.н. та ОСОБА_2 , тому жодних договорів із ОСОБА_5 , 1971 р.н. щодо їхнього проживання в такому житловому будинку.

Зазначене стверджує ту обставину, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про факт належності ОСОБА_5 , 1971 р.н. права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який було надано останнім своєму батьку ОСОБА_5 , 1942 р.н. для проживання у такому зі своєю новою сім`єю. Ба більше, ОСОБА_5 , 1942 р.н. займався врегулюванням питання узаконення самочинної добудови за сином - ОСОБА_5 , 1971 р.н., що в результаті стверджується рішенням Тячівського районного суду від 06.04.2005 року. Зазначених обставин ОСОБА_2 не могла не знати, позаяк постійно проживала із ОСОБА_5 , 1942 р.н.

Викладене у сукупності вказує на те, що ОСОБА_2 знала та повинна була знати, що вона разом зі своєю сім`єю проживають у спірному житловому будинку на правовій підставі, якою слугувала згода власника нерухомого майна, яким являвся син її чоловіка, тому таке заволодіння тим житловим будинком не може вважатись добросовісним та безтитульним на яке у подальшому вона може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Оскільки, ОСОБА_5 , 1971 р.н., являвся власником житлового будинку АДРЕСА_2 , то йому належали усі правомочності на розпорядження своєю власністю, що ним і було вчинено, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 20.04.2006 року із ОСОБА_1 . Позаяк колегією суддів встановлено, що володіння спірним житловим будинком ОСОБА_2 не є добросовісним та безтитульним, тому незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, вона не може набути право власності на нього через те, що відсутня одна із складових умов набувальної давності це добросовісність заволодіння майном.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частинами першоючетвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Виходячи із наведених приписів, апеляційний суд у сукупності з наявними матеріалами справи дійшов висновку стосовно того, що заявлена вимога позивачки не знайшла свого підтвердження.

Тож, задовольняючи позовну вимогу, суд першої інстанції безпідставно вважав, що ОСОБА_2 заволоділа спірним житловим будинком добросовісно та безтитульно без будь-якої правової підстави.

Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку про задоволення позову.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим і доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заявленої позовної вимоги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

А звідси, судовий збір за подання апеляційної скарги у справі становить суму у розмірі 9857,43 (6571,62 х 150%) гривні, а.с. 170.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року скасувати та постановити у цій справі постанову про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 , судові витрати у розмірі 9 857,43 гривень, судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: