КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2879/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Такташова Олександра Яковича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року (суддя Якусик О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

встановив:

у липні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу автомобіля від 5 жовтня 2018 року № 22-041018, укладений між нею та ТОВ «Навіа Інвест»; стягнути з ТОВ «Навіа Інвест» грошові кошти у розмірі 1 192 202,39грн, сплачені за вказаним договором фінансового лізингу автомобіля; стягнути з ТОВ «Навіа Інвест» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 5 жовтня 2018 року вона уклала з ТОВ «Навіа Інвест» договір фінансового лізингу № 22-041-18, відповідно до умов якого відповідач (лізингодавець) набув у власність і передав їй у платне володіння і користування автомобіль ToyotaLand Cruiser, д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , загальною вартістю 2 491 518,75грн, на строк 48 місяців, а вона, у свою чергу, прийняла вказаний автомобіль та зобов`язалась сплачувати лізингові платежі.

Позивачка стверджувала, що на виконання умов договору було сплачено 1 192 202,39грн, однак у вересні 2020 року працівники ТОВ «Навіа Інвест» примусово вилучили в неї зазначений автомобіль, не надавши з даного приводу жодних пояснень та пославшись на умови договору, згідно яких вона не може розраховувати ні на повернення автомобіля, ні на повернення вже сплачених грошових коштів.

На думку позивачки, умови договору фінансового лізингу автомобіля від 5 жовтня 2018 року № 22-041018 є несправедливими в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять істотний дисбаланс прав та обов`язків не на її користь. Зокрема відповідач, відповідно до умов вказаного договору, має право у будь-який момент розірвати договір без будь-якої компенсації та відповідальності за завдану

шкоду, при цьому лізингодавець може не лише забрати предмет лізингу, не повертаючи лізингові платежі, але й вимагати сплати тієї частини лізингових платежів, що лишились, а також інших витрат, пов`язаних із зберіганням, транспортуванням та вилученням автомобіля. У той же час положення договору не містять будь-яких положень щодо врегулювання спорів з умов вини відповідача, що повністю унеможливлює належний захист її прав при протиправному позбавленні транспортного засобу. Більше того в розділі 13 договору «Відповідальність сторін» закріплена виключно відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафів, неустойки, збитків, пені, тощо.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» судові витрати на правову допомогу в розмірі 8 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Такташов О.Я. просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що права позивачки за оспорюваним договором суттєво звужені у порівнянні з правами відповідача, зокрема суд не надав належної оцінки доводами позивачки про несправедливість умов договору в частині можливості лізингодавця у будь-який момент розірвати договір без будь-якої компенсації та відповідальності за завдану шкоду, забравши при цьому сам предмет лізингу і не повертаючи вже сплачені лізингові платежі, та вимагаючи сплати решти лізингових платежів, а також витрат, пов`язаних із зберіганням, транспортуванням та вилученням автомобіля. Крім цього несправедливим, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», є відсутність в оспорюваному договорі пунктів щодо відповідальності за порушення умов оспорюваного договору з боку лізингодавця та неможливості лізингоодержувача на цій підставі вимагати повернення сплачених ним коштів, а у розділі 13 договору закріплено виключно відповідальність лізингоодержувача, а відповідальність лізингодавця не передбачена.

Крім цього, представник позивачки посилається на те, що наявна в матеріалах справи претензія ТОВ «Навіа Інвест» від 26 серпня 2020 року № 02/260820 до позивачки на суму 197 690,57грн, а також вимоги про усунення порушень умов договору фінансового лізингу від 26 серпня 2020 року № 01/260820 не є допустимими доказами, оскільки немає як доказів їх направлення позивачці, так і доказів отримання останньою таких відправлень, а відтак суд першої інстанції безпідставно посилався на вказані документи, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог.

Також представник позивачки звертає увагу на неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, зроблених у постановах від 8 жовтня 2018 року у справі № 336/2258/16-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі № 200/19598/15-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 144/382/16-ц.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник ОСОБА_1 - адвокат Такташов О.Я. просить скасувати додаткове рішення суду і постановити нове судове рішення про відмову у стягненні судових витрат відповідача, посилаючись на те, що відповідачем не було надано попереднього (орієнтованого) розрахунку сум судових витрат у встановлені законом строки, а відзив на позовну заяву, який містив вимогу відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, був поданий лише 30 червня 2022 року, хоча підготовче судове засідання було закрито ще 19 січня 2022 року.

Також представник позивачки зазначав, що докази понесення витрат на правову

допомогу було подано до суду із пропуском строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Навіа Інвест» - адвокат Потьомкін С.О. просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін, посилаючись на те, що позивачкою не доведено несправедливість перелічених нею положень договору фінансового лізингу № 22-041018 від 5 жовтня 2018 року.

Представник відповідача зазначає, що укладаючи оспорюваний договір, позивачка зазначила, що вона ознайомлена з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», іншими регулюючими документами та підтвердила, що умови цього договору є для неї прийнятними та не порушують і не обмежують жодних її прав як споживача. Крім цього, позивачка протягом двох з половиною років виконувала умови договору, не маючи будь-яких заперечень щодо його умов та змісту, використовуючи об`єкт лізингу та сплачуючи лізингові платежі, що свідчить про її вільне волевиявлення під час укладення вказаного договору та про відсутність порушення з боку відповідача принципу добросовісності у спірних правовідносинах.

Також представник відповідача не погоджується з доводами позивачки про наявність істотного дисбалансу у договірних правах та обов`язках сторін, оскільки сторони договору лізингу не можуть мати абсолютно ідентичний обсяг прав та обов`язків, що зумовлюється його предметом та правовою природою. Більше того, згідно п. 5.3 та 5.6 цього договору і лізингодавець, і лізингоодержувач можуть мати інші права та обов`язки, передбачені законодавством.

Крім цього представник відповідача зазначає, що у даному випадку відсутнє порушення, невизнання чи оспорення відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивачки, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник відповідача вважає, що позивачкою був обраний неналежний спосіб захист, оскільки вона посилається на невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів» окремих положень договору фінансового лізингу № 22-041018 від 5 жовтня 2018 року, проте просить визнати недійсним договір в цілому, що, у свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, представник відповідача стверджує, що вимога позивачки про повернення відповідачем всіх сплачених нею лізингових платежів не підлягає задоволенню, оскільки не є за своєю суттю двосторонньою реституцією, так як розрахунок заявлених позивачкою до стягнення коштів не враховує суму безпідставно отриманих лізингоодержувачем коштів за користування предметом лізингу.

Представник відповідача посилається на те, що позивачка належним чином не виконувала умови договору, постійно порушувала строки внесення лізингових платежів, на її адресу направлялась претензія та вимога, а сама вона в телефонному режимі постійно інформувалась про наявність заборгованості, від досудового врегулювання спору позивачка також відмовилась.

Представник відповідача зазначає про нерелевантність наведених позивачкою правових позицій Верховного Суду стосовно правовідносин, що склались між сторонами.

Також представник відповідача вважає, що заява про стягнення судових витрат була подана у визначений законом строк та у встановленому законом порядку, оскільки згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення, а у разі ухвалення рішення за відсутності учасників справи - дата складання повного тексту судового рішення, відтак заява була подана з дотриманням п`ятиденного строку, встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Такташова О.Я., який апеляційні

скарги підтримав, представника ТОВ «Навіа Інвест» - адвоката Потьомкіна С.О., який проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 жовтня 2018 року між ТОВ «Навіа Інвест» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу №22-041018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за №2496 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти транспортний засіб та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору, у строк на 48 місяців. Предмет лізингу був обраний відповідно лізингоодержувачем та повною мірою відповідає його вимогам. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір продавця, у якого лізингодавець придбав/зобов`язується придбати предмет лізингу. Відповідно до пункту 2.1 Договору строк дії цього договору починається з дати підписання сторонами і діє до остаточного виконання сторонами обов`язків, визначених цим договором (с.с.24-49 т.1).

Додатком № 1 до Договору визначено специфікацію за Договором, згідно якої предметом лізингу є транспортний засіб ToyotaLand Cruiser, 2012 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , об`єм двигуна 4461 куб.см, чорного кольору, вартість предмета лізингу - 1 500 000грн (с.с.50 т.1).

Додатком № 2 до Договору встановлено графік лізингових платежів, згідно якого передбачалось здійснення лізингоодержувачем платежів з листопада 2018 року по жовтень 2022 року на загальну суму 2 491 518,75грн (1 500 000грн вартість предмета лізингу та 991 518,75грн комісійна винагорода), сума першого платежу - 450 000грн (с.с.51-52 т.1).

Згідно пункту 3.8 Договору, якщо лізингоодержувач з будь-якої причини відмовляється від приймання предмету лізингу (який в цьому випадку залишається у володінні лізингодавця) та у випадку відсутності акту експертизи, що підтверджує наявність дефектів, лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати лізингові платежі лізингодавцю згідно з цим договором. У такому випадку лізингодавець матиме право в односторонньому порядку відмовитись від своїх зобов`язань по цьому договору та/або розірвати цей договір, про що лізингодавець зобов`язаний письмово повідомити лізингоодержувачу із зазначенням дати такої відмови та/або розірвання.

Пунктом 3.9 Договору встановлено, що у разі відмови лізингоодержувача від приймання Предмету лізингу з інших підстав, ніж наявність претензій, пов`язаних з технічним станом, кількістю, комплектністю, якістю предмета лізингу, що були заявлені виключно у строки та у порядку, передбаченому цим договором, лізингодавець має право застосувати до нього інші оперативно-господарські санкції, а саме - залишити всі платежі, отримані ним по цьому договору до дати відправлення повідомлення про припинення (як визначено нижче в цьому договорі), а також відшкодувати збитки, понесені внаслідок відмови лізингоодержувача від приймання предмету лізингу. При цьому відшкодування збитків лізингодавцю не обмежується сумою платежів, отриманих від лізингоодержувача до дати відправлення повідомлення про припинення.

Відповідно до пункту 5.1 Договору лізингодавець має право: вимагати розірвання Договору та повернення предмету лізингу у передбачених діючим законодавством України та Договором випадках; стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до діючого законодавства України та положень цього договору; відмовитися від договору лізингу, у випадках

передбачених цим договором або законом; у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору лізингодавець має право заборонити лізингоодержувачу користуватись транспортним засобом. Усі витрати лізингодавця, пов`язані зі зберіганням предмету лізингу, несе лізингоодержувач.

Згідно пункту 6.7.2 Договору у разі, якщо сторони не дійдуть згоди про інші умови протягом вищезгаданого строку, лізингодавець має право достроково припинити строк дії цього договору та вимагати повернення предмету лізингу в належному технічному стані та сплатою всіх необхідних платежів від лізингоодержувача в порядку, який визначений умовами цього Договору.

Пунктом 9.3 Договору визначено, що датою дострокового розірвання договору є дата вказана у відповідному повідомленні про відмову (розірвання) від цього договору, що направляється рекомендованим/цінним листом чи кур`єрською доставкою на адресу, що вказана у відповідному розділі 18 цього договору.

Згідно пункту 9.4 Договору вилучення транспортного засобу, дострокове припинення дії цього договору не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, що мають бути сплачені за цим договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від цього договору з підстав, що визначені у п.п. 11.7.1 - 11.7.8, 11.8, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком лізингових платежів, витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку із виконанням цього договору (у тому числі у зв`язку із вилученням та подальшою реалізацією транспортного засобу, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, судові витрати, витрати у зв`язку із оплатою юридичних послуг, витрати, пов`язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, пов`язані із вилученням транспортного засобу, тощо), а також передбачені цим договором або чинним законодавством України штрафні санкції.

Відповідно до пункту 11.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку припинити цей договір/відмовитись від договору та, також серед іншого, право на повернення предмету лізингу, в наступних випадках:

11.7.1. якщо лізингоодержувач не виконає будь-які з умов даного договору та якщо таке невиконання не буде виправлене протягом 30 календарних днів після отримання повідомлення, відповідної претензії/вимоги лізингодавця (в тому числі порушує умови договору страхування та правил страхування предмету лізингу);

11.7.2 лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений цим договором та прострочення оплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку лізингового платежу/або іншого платежу.

11.7.16 лізингоодержувач має право в односторонньому порядку припинити цей договір, у випадку: а) якщо предмет лізингу не буде доставлений лізингоодержувачу протягом 30 робочих днів з першочергово погодженої дати, та за умови, що така затримка не буде спричинена невиконанням лізингоодержувачем своїх зобов`язань; б) настання форс-мажорних обставин у порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з пунктом 11.8 Договору випадками невиконання (порушення) зобов`язань з боку лізингоодержувача також вважаються:

11.8.3 - лізингоодержувач не виконує будь-яке зобов`язання за цим договором і таке невиконання не виправлене протягом 10 календарних після отримання письмового повідомлення лізингодавця про таке виконання.

Відповідно до пункту 11.9 Договору в будь-який час після настання випадку невиконання лізингодавець на власний розсуд може: а) направивши письмове повідомлення лізингоодержувачу вимагати усунення порушення протягом строку, визначеного лізингодавцем в такому повідомлення; б) негайно вилучити предмету лізингу

у лізингоодержувача; г) при настанні будь-якого з випадків невиконання, передбачених пунктами 11.8, а також у випадках, передбачених пунктами 11.7.1-11.7.8, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача дострокової виплати всіх лізингових платежів, що залишилися відповідно до графіку платежів, а також будь-яких інших платежів, що мають бути сплачені за цим договором, після чого право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача.

У розділі 13 Договору передбачена відповідальність сторін за невиконання умов Договору, зокрема, згідно пункту 13.1 Договору за порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує спричинені збитки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до пункту 16.11 Договору на момент його підписання лізингоодержувач був ознайомлений з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами та доповненнями до нього, усіма істотними умовами надання фінансової послуги, інформування про які передбачено частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ, Внутрішніми правилами надання послуг з фінансового лізингу ТОВ «Навіа Інвест» та підтверджує, що умови цього договору є прийнятними для лізингоодержувача та не порушують і не обмежують жодних прав лізингоодержувача як споживача. Також, підписанням цього договору лізингоодержувач засвідчує та гарантує, що якщо відповідно до цього договору застосовується змінювана процентна ставка, лізингоодержувачу перед укладенням цього договору було надано попередження про можливі ризики у зв`язку із встановленням цим договором плаваючої (змінної) процентної ставки.

Пункт 16.15 Договору має наступний зміст: «Ми, сторони, підтверджуємо, що даний договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі; сторони не обмежені у праві вчиняти правочини, не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення цього договору на захворювання, не перебувають під впливом лікарських та інших препаратів, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони можуть самостійно прочитати та підписати цей договір».

Згідно Додатку № 3 від 5 жовтня 2018 року до Договору лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв наступний предмет лізингу: транспортний засіб Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , згідно предмета лізингу пройдений кілометраж на момент складання цього акту становить 104 000 км (с.с.53 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, на виконання умов Договору, здійснила наступні платежі 4 жовтня 2018 року - 420 000грн; 5 жовтня 2018 року - 30 000грн; 14 листопада 2018 року - 14 500грн; 14 листопада 2018 року - 13 326,95грн; 14 листопада 2018 року - 14 900грн; 17 грудня 2018 року - 13 913,95грн; 17 грудня 2018 року - 13 913грн; 17 грудня 2018 року - 14 900грн; 31 січня 2019 року - 42 726,95грн; 15 лютого 2019 року - 14 900грн; 15 лютого 2019 року - 14 791грн; 15 лютого 2019 року - 13 035,95грн; 26 березня 2019 року - 14 900грн; 26 березня 2019 року - 14 900грн; 26 березня 2019 року - 12 926,96грн; 26 квітня 2019 року - 14 900грн; 26 квітня 2019 року -

14 900грн; 26 квітня 2019 року - 12 926,95грн; 17 травня 2019 року - 14 900грн; 17 травня 2019 року - 14 900грн; 17 травня 2019 року - 12 926,95грн; 7 червня 2019 року - 14 900грн; 7 червня 2019 року - 14 900грн; 7 червня 2019 року - 12 926,95грн; 25 липня 2019 року - 14 900грн; 25 липня 2019 року - 14 900грн; 25 липня 2019 року - 12 926,95грн; 14 серпня 2019 року - 42 726,95грн; 4 жовтня 2019 року - 42 726,96грн; 21 жовтня 2019 року - 42 726,96грн; 11 грудня 2019 року - 42 726,96грн; 13 лютого 2020 року - 42 726грн; 12 березня 2020 року - 42 726грн; 22 травня 2020 року - 42 000грн; 1 липня 2020 року - 2 500грн; 1 липня 2020 року - 3 900грн; 1 липня 2020 року - 4 950грн; 1 липня 2020 року - 4 950грн; 22 липня 2020 року - 43 000грн, а всього - 1 192 202,39грн (с.с.55-86 т.1).

26 серпня 2020 року на адресу позивачки було направлено претензію №02/260820 від 26 серпня 2020 року, вимогу щодо усунення порушень умов договору №01/260820 від 26 серпня 2020 року та розрахунок заборгованості, якими позивачку повідомлено, що з 10 листопада 2018 року нею регулярно порушується графік сплати лізингових платежів, у зв`язку з чим станом на 25 серпня 2020 року у неї наявна заборгованість за Договором у розмірі 197 690,56грн, яку ТОВ «Навіа Інвест» вимагає погасити до 10 вересня 2020 року (с.с.185-187 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості доводів позивачки про обмеження її прав за Договором у порівнянні з обсягом прав відповідача, оскільки умови Договору, зокрема його пунктів 5.1, 5.4, повністю узгоджуються з положеннями статей 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Умови договору містять обов`язок відповідача передати предмет лізингу позивачці, строк виконання цього обов`язку та правові наслідки його невиконання чи порушення строку його виконання (пункти 3.12, 11.7.16, 13.1 Договору). При цьому відсутність у розділі 13 Договору умов щодо покладення на лізингодавця неустойки чи інших санкцій за невиконання обов`язку передати предмет лізингу не свідчать про істотний дисбаланс договірних прав сторін, оскільки позивачкою не доведено, що вона вимагала включення у договір таких умов, а захист прав лізингоодержувача у випадку невиконання лізингодацем обов`язку передати предмет лізингу забезпечений його правом на односторонню відмову від договору у разі такого порушення та правом на відшкодування збитків. Щодо права лізингодавця на односторонню відмову від Договору та пов`язані з цим правові наслідки, то за змістом статті 611 ЦК України та умов Договору таке право зумовлено порушенням лізингоодержувачем умов Договору (пункти 11.7, 11.8 Договору).

Також суд першої інстанції виходив з того, що право на односторонню відмову від зобов`язання, як правовий наслідок порушення такого зобов`язання, закріплений у статті 611 ЦК України, і саме по собі не свідчить про несправедливість умов Договору. При цьому, позивачка невірно трактує положення пункту 9.4 Договору, зазначаючи, що несправедливим є право відповідача не лише забрати предмет лізингу, а й вимагати сплатити при цьому всі інші лізингові платежі, що залишились несплаченими, однак зі змісту даного пункту Договору слідує, що у випадку дострокового припинення договору, лізингоодержувач не звільняється від сплати всіх нарахованих та не сплачених платежів, що вочевидь свідчить про встановлення обов`язку сплатити щомісячні платежі, визначені графіком платежів на дату припинення договору, які не були сплачені лізингоодержувачем.

Також, суд першої інстанції зазначив, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, тобто операцією з фінансовими активами з метою отримання прибутку; лізингові платежі, відповідно до умов договору та законодавства, включають в себе суму відшкодування частини вартості предмету лізингу і винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, а також компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу; повернення

лізингоодержувачу лізингових платежів у випадку припинення договору позбавляє економічного сенсу діяльність лізингодавця та призводитиме до фактично безоплатного користування лізингоодержувачем предметом лізингу, який амортизується в результаті його використання, тому повернення лізингоодержувачу сплачених ним лізингових платежів не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України. При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи позивачки з приводу того, що Договір не містить умови щодо відповідальності лізингодавця за порушення його умов, оскільки передбаченому законом і Договором обов`язку передати предмет лізингу, кореспондує право лізингоодержувача припинити договір у випадку, якщо предмет лізингу не буде доставлений лізингоодержувачу протягом 30 робочих днів з першочергово погодженої дати, що відповідає положенням частини першої статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Крім цього, суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи позивачки щодо несправедливості умов Договору, передбачених його пунктами 11.8.3, 11.9, оскільки цими положеннями визначені лише випадки невиконання (порушення) зобов`язань зі сторони лізингоодержувача та правові наслідки такого порушення. При цьому позивачка, вважаючи несправедливою умову щодо права лізингодавця вимагати від лізингоодержувача дострокової виплати всіх лізингових платежів, що залишилися відповідно до графіку платежів, а також будь-яких інших платежів, що мають бути сплачені за цим договором (пункт 11.9 Договору), не враховує і не зазначає у позовній заяві, що цим же пунктом договору передбачено перехід права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача після сплати цих платежів.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання оспорюваного договору сторони узгодили істотні умови договору лізингу, позивачка була ознайомлена із умовами договору, здійснила часткове виконання договору та після укладення договору із будь-якими заявами/повідомленнями до лізингодавця, зокрема, щодо наявності несправедливих умов договору, не зверталась. При цьому суд не встановив істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін та наявності несправедливих умов договору, як це визначено у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та стягнення з відповідача коштів, сплачених на виконання умов цього договору в сумі 1 192 202,39грн в порядку застосування двосторонньої реституції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Тлумачення пункту 3 статті 3 статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору: у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець,

закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статі 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналіз статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, переліченим у статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-

2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

У частині другій статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

У пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України наслідками односторонньої відмови від двостороннього правочину є припинення зобов`язання.

Відповідно до статей 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний був повернути предмет лізингу лізингоодержувачу у разі припинення зобов`язання.

Пунктом 11.7 Договору передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку припинити цей договір/відмовитись від договору, а також, серед іншого, право на повернення предмету лізингу, зокрема у випадках, передбачених підпунктами 11.7.1, 11.7.2 цього пункту Договору: якщо лізингодавець не виконає будь-які умови даного договору та якщо невиконання не буде виправлене протягом 30 календарних днів після отримання повідомлення, відповідної претензії/вимоги лізингодавця (в тому числі порушує умови договору страхування та правил страхування предмету лізингу); лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений цим договором та прострочення оплати становить 30 календарних днів.

Відповідно до статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що умови договору, які містять положення про можливість односторонньої відмови лізингодаця від договору та повернення предмета лізингу, що перебуває у його власності, у разі не

виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором лізингу, повністю узгоджуються з чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини, а відтак не є несправедливими у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час судового розгляду позивачка не заперечувала наявність у неї заборгованості по сплаті щомісячних платежів, однак зазначала про не отримання претензії та вимоги відповідача про погашення боргу.

Разом з цим, обставини виконання або не виконання сторонами умов укладеного Договору, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило, що правочин є недійсним зв`язку із недотриманням у момент його здійснення сторонами загальних вимог, необхідних для дійсності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Порушення майнових прав особи має бути пов`язано з порушеннями, допущеними при укладенні договору. Права особи у разі несумлінного виконання або невиконання умов договору не підлягають захисту шляхом визнання договору недійсним, із використанням правового механізму, передбаченого статті 215, 216 ЦК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати умови Договору, викладенні у його пункті 11.9, несправедливими, оскільки при поверненні предмету лізингу відповідач вправі вимагати лише сплату заборгованості за лізинговими платежами, які вже були нараховані на момент односторонньої відмови від договору та повернення предмету лізингу, що не створює несправедливого дисбалансу у правах та обов`язках сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що несправедливим, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», є відсутність в оспорюваному договорі пунктів щодо відповідальності за порушення умов оспорюваного договору з боку лізингодавця та неможливості лізингоодержувача на цій підставі вимагати повернення сплачених ним коштів, а у розділі 13 договору закріплено виключно відповідальність лізингоодержувача, а відповідальність лізингодавця не передбачена, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідальність лізингодавця за невиконання чи порушення строку виконання договору передбачена пунктами 3.12, 11.7.16, 13.1 Договору та нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що права позивачки за оспорюваним договором суттєво звужені у порівнянні з правами відповідача, зокрема суд не надав належної оцінки доводами позивачки про несправедливість умов договору в частині можливості лізингодавця у будь-який момент розірвати договір без будь-якої компенсації та відповідальності за завдану шкоду, забравши при цьому сам предмет лізингу і не повертаючи вже сплачені лізингові платежі, та вимагаючи сплати решти лізингових платежів, а також витрат, пов`язаних із зберіганням, транспортуванням та вилученням автомобіля, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав оцінку зазначеним доводам позивачки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що умовами договору визначенні підстави, з яких лізингодавець може розірвати договір, які узгоджуються з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, зроблених у постановах від 8 жовтня 2018 року у справі № 336/2258/16-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі № 200/19598/15-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 144/382/16-ц, колегія суддів вважає безпідставними.

У справі № 336/2258/16-ц Верховним Судом постанова 8 жовтня 2018 року не ухвалювалася, а предметом розгляду даної справи був позов банку до фізичної особи про стягнення заборгованості.

У справі № 200/19598/15-ц Верховний Суд не погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими,

оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві, оскільки цими судами не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову про визнання договору фінансового лізингу недійсним відмовлено.

У справі № 144/382/16-ц Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики та його ціна, у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які регламентовані Законом України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Верховний Суд вважав, що установлені обставини є підставами для висновку, що оспорюваний договір не відповідає вимогам частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг.

Разом з цим, у даній справі спірний договір фінансового лізингу відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», у ньому наявні всі істотні умови договору фінансового лізингу, а також відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Отже, рішення суду першої інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду у зазначених справах.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надана оцінка всім доводам позивачки, на підставі яких порушувалося питання про визнання недійсним договору фінансового лізингу, з якими погоджується апеляційний суд, тому не вбачає підстав для їх повторної оцінки.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду

26 квітня 2023 року представник відповідача направив до суду заяву про розподіл судових витрат, до якої додав:

копію договору про надання правової допомоги б/н від 15 червня 2022 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Експатпро» (об`єднання) та ТОВ «Навіа Інвест» (довіритель), відповідно до пункту 1.1 якого довіритель доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання забезпечити участь своїх учасників у представництві інтересів довірителя в усіх та будь-яких органах державної влади України, в тому числі, але не виключно, в органах Державної виконавчої служби України та перед приватними виконавцями, в правоохоронних органах, в усіх та будь-яких органах судової влади (судах будь-якої інстанції, в тому числі, але не виключно в господарських судах всіх інстанції), банківських установах, в усіх та будь-яких інших органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях у справах за участі довіретеля та інших справах, що стосуються чи можуть стосуватися його інтересів, в тому числі, але не виключно, в питаннях, що стосуються представництва інтересів довірителя у судових спорах з ОСОБА_1 (по справі № 756/10111/21). Відповідно до пункту 1.3 цього договору, довіритель зобов`язується виплатити об`єднанню плату у розмірі фактичних витрат, понесених об`єднанням під час надання послуг, а також сплатити гонорар у розмірі, визначеному у додатках до даного договору (с.с.86-88 т.2);

копію додатку № 1 від 15 червня 2022 року до договору про надання правової допомоги, відповідно до якого розмір гонорару об`єднання за виконання обов`язків, передбачених у пункті 1.1 цього договору, складає: 20 600грн, які мають бути сплачені в декілька етапів: 3 000грн - до початку вступу у справу та ознайомлення з матеріалами справи № 756/10111/21 на підставі виставленого рахунку, протягом п`яти банківських днів з моменту виставлення рахунку; 8 800грн - в процесі представництва інтересів товариства по цивільній справі № 756/10111/21 на підставі виставленого рахунку, протягом п`ятнадцяти банківських днів з моменту виставлення рахунку; 8 800грн - після ухвалення та набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 756/10111/21 на підставі виставленого рахунку (протягом п`яти днів з моменту набрання законної сили рішенням суду) (с.с.89 т.2);

копію рахунку на оплату № 39 від 15 червня 2022 року, виставленого АО «Експатпро» клієнту ТОВ «Навіа Інвест» за юридичні послуги на суму 3 000грн (с.с.90 т.2);

копію акту наданих послуг № 43 від 15 червня 2022 року, згідно якого АО «Експатпро» надало ТОВ «Навіа Інвест» юридичні послуги на суму 3 000грн (с.с.91 т.2);

копію рахунку на оплату № 46 від 30 червня 2022 року, виставленого АО «Експатпро» клієнту ТОВ «Навіа Інвест» за юридичні послуги на суму 8 800грн (с.с.92 т.2);

копію акту наданих послуг № 51 від 30 червня 2022 року, згідно якого АО «Експатпро» надало ТОВ «Навіа Інвест» юридичні послуги на суму 8 800грн (с.с.93 т.2);

копію рахунку на оплату № 66 від 15 вересня 2022 року, виставленого АО «Експатпро» клієнту ТОВ «Навіа Інвест» за юридичні послуги на суму 8 800грн (с.с.94 т.2);

копію акту № 15/06.2022-25/04.2023 від 25 квітня 2023 року приймання-передачі наданих Адвокатським об`єднанням «Експатпро» послуг для ТОВ «Навіа Інвест» за період з 15 червня 2022 року по 25 квітня 2023 року згідно з договором про надання правової допомоги від 15 червня 2022 року, відповідно до якого довірителю об`єднанням були надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами, що підтверджують правовідносини між ТОВ «Навіа Інвест» та ОСОБА_1 (договір, заявки, акти, рахунки, претензія) для підготовки правової позиції по справі; ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 756/10111/21 в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва; підготовка відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , додаткових письмових

пояснень на позовну заяву ОСОБА_1 , а також інших процесуальних документів та їх подання до Дарницького районного суду міста Києва; представництво інтересів ТОВ «Навіа Інвест» та участь в судових засіданнях, які відбувались за період часу з 15 червня 2022 року по 15 вересня 2022 року в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва. Загальна вартість наданих послуг (гонорару об`єднання) становить 20 600грн, з яких вже фактично сплачено 11 800грн, а 8 800грн, за погодженням сторін, підлягає сплаті протягом 15 днів після набрання законної сили рішенням суду (с.с.95 т.2);

копії платіжних доручень від 15 червня 2022 року № 119 про сплату ТОВ «Навіа Інвест» на користь АО «Експатпро» грошових коштів у розмірі 3 000грн за надані юридичні послуги; від 1 липня 2022 року № 134 про сплату ТОВ «Навіа Інвест» на користь АО «Експатпро» грошових коштів у розмірі 8 800грн за надані юридичні послуги (с.с.96,97 т.2).

При цьому, заява не містить обґрунтування неможливості подання наданих доказів до ухвалення рішення у даній справі, враховуючи, що сторони обумовили оплату послуг у фіксованому розмірі гонорару за надання правової допомоги.

18 травня 2023 року представником відповідача суду надано копію рахунку на оплату № 43 від 8 травня 2023 року, виставленого АО «Експатпро» клієнту ТОВ «Навіа Інвест» за юридичні послуги на суму 8 800грн та платіжну інструкцію про оплату від 8 травня 2023 року (с.с.117-118 т.2).

23 травня 2023 року представник позивачки - адвокат Такташов О.Я. подав до суду пояснення з приводу заяви про розподіл судових витрат, в якій зазначив, що відповідачем відзив на позовну заяву був поданий з пропущенням строків, встановлених в ухвалі про відкриття провадження у справі та після закінчення підготовчого провадження, і строк подання відзиву судом поновлено не було.

Також представник позивачки посилався на пропущення представником відповідача строків, визначених у частині 8 статті 141 ЦПК України, для надання доказів понесених витрат на правову допомогу, а розмір витрат є неспівмірним зі складністю даної справи та діями, які вчинялися з боку представників відповідача.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що під час судових дебатів у судовому засіданні 14 вересня 2022 року представник відповідача заявив, що ним будуть подані докази про понесені судові витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Також суд зазначив, що оскільки 14 вересня 2022 року рішення суду проголошено не було у зв`язку з неявкою учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складання його повного тексту - 21 квітня 2023 року, відтак процесуальний строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, представником відповідача пропущений не був.

Разом з цим, суд першої інстанції, з урахуванням характеру виконаної представником відповідача роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, прийшов до висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача та стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8 000грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники

справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Водночас, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Отже, на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо подати з поважних причин (частина перша статті 246 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено у загальному позовному провадженні, призначене підготовче судове засідання на 18 листопада 2021 року, встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позовну

заяву.

Копія ухвали була отримана відповідачем 11 листопада 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.107 т.1).

Відзив на позовну заяву представником відповідача подано до суду 30 червня 2022 року, в якому представник відповідача зазначив, що згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, відповідач очікує понести витрати на правову допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, у розмірі 20 600грн, при цьому детальних розрахунок витрат на правову допомогу та підтверджуючі документи будуть подані у встановлений строк.

Судом не було вирішено питання про поновлення строку на подання відзиву.

До ухвалення судового рішення 14 вересня 2022 року доказів понесення відповідачем витрат на професійну правову допомогу суду надано не було.

Як зазначено у тексті додаткового рішення, представник відповідача у судових дебатах заявив, що ним будуть подані докази у підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу.

Отже, до судових дебатів представником відповідача не було заявлено про понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 161/5317/18 зазначив, «що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду».

В постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 Верховний Суд зауважив, що «у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.»

У даній справі представник відповідача, звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат, додав до неї докази на підтвердження судових витрат, які існували на момент розгляду справи судом, проте не навів обґрунтування неможливості подання цих доказів під час розгляду справи судом у поясненнях або до ухвалення рішення у справі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення цієї заяви.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про дотримання представником відповідача строків подання доказів у підтвердження судових витрат відповідача.

У частині 8 статті 141 ЦПК України зазначено, що докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Рішення у даній справі судом ухвалено 14 вересня 2022 року, а відтак представник відповідача повинен був надати докази до 19 вересня 2022 року.

Посилання представника відповідача на те, що повний текст рішення складено 21

квітня 2023 року, а відтак датою складання рішення є дата виготовлення повного тексту рішення, не ґрунтуються на нормах процесуального права та матеріалах справи, в яких наявне рішення суду, яке датоване 14 вересня 2022 року.

Також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що 14 вересня 2022 року скорочене рішення судом не проголошувалося у зв`язку із неявкою учасників судового засідання, тому датою ухвалення судового рішення є дата складання повного тексту рішення.

Частина 1 статті 268 ЦПК України визначає, що рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

Частини 4 та 5 статті 268 ЦПК України передбачають, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом завершено у судовому засіданні 14 вересня 2022 року, у якому приймали участь представники позивачки та відповідача, які виступали у судових дебатах, після чого о 16год. 03хв. суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення. Після повернення з нарадчої кімнати 14 вересня 2022 року о 16год. 30хв. фіксування судового засідання не здійснювалося у зв`язку із неявкою учасників справи.

Датою ухвалення судового рішення суд зазначив 14 вересня 2022 року.

При цьому, положення частини 8 статті 141 ЦПК України не передбачають, що докази понесених судових витрат сторона може подати протягом п`яти днів з дати складення повного тексту рішення.

Отже, представник відповідача подав докази витрат на правову допомогу з порушенням строків, визначених у частині 8 статті 141 ЦПК України.

Разом з цим, колегія суддів не вважає, що заяву представника відповідача про розподіл судових витрат необхідно залишити без розгляду, оскільки у заяві представник відповідача не зазначив причини неможливості подання доказів у підтвердження судових витрат до судових дебатів, враховуючи погодження сторонами фіксованого розміру гонорару адвоката, що не потребує надання суду акту виконаних робіт, а також доказів оплати послуг адвоката.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права при розгляді заяви про розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу, тому додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви представника відповідача про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Такташова

Олександра Яковича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року скасувати, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» про розподіл судових витрат відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук