Справа № 462/3187/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Чайко А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

ОСОБА_3 через свого представника 11.04.2024 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:05:002:0036, площею 0,15 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, місце розташування: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) №2594 від 20.09.2023 року йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , який раніше на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2020 року належав ОСОБА_5 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,15 га за цією ж адресою, з кадастровим номером №:05:002:0036 та цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка з 09.02.2012 року перебуває у приватній власності ОСОБА_4 . Вважає, що з переходом права власності на будинок до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, тому просить визнати за ним таке право.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.04.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

04.06.2024 року від уповноваженого представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Мацієвської А.І. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Зазначила, що на даний час в провадженні Львівського апеляційного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту від 24.04.2013 року, згідно з яким ОСОБА_7 заповіла будинок АДРЕСА_1 своєму синові. Якщо дане рішення буде залишено без змін, то ОСОБА_4 буде оскаржувати прилюдні торги, згідно яких позивач придбав вказаний будинок.

У поданій 12.07.2024 року відповіді на відзив уповноважений представник позивача ОСОБА_1 вказує, зокрема, на те, що будинок АДРЕСА_1 не може бути витребуваний у ОСОБА_3 , навіть за умови визання заповіту недійсним, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на будинок, оскільки, як ОСОБА_5 так і ОСОБА_3 , набули майно на підставі відплатних договорів. У разі задоволення позову та визнання заповіту недійсним, єдиним способом захисту порушених прав ОСОБА_4 є відшкодування збитків, а саме вартості нерухомого майна.

23.07.2024 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 30.09.2010 року ОСОБА_7 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с.22).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.01.2019 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від27.06.2019 року та постановою Верховного суду від 24.03.2020 року залишено без змін, визнано недійсною довіреність від 22.09.2010 року, видану ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстровану в реєстрі за № 2508; визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30.09.2010 року між ОСОБА_7 , від імені якої діяв ОСОБА_4 згідно довіреності, посвідченої 22.09.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстрований в реєстрі за №2640; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 19.10.2010 року (а.с.25-28).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 20.01.2020 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-13, ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.23)

Також встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №347333050 від 20.09.2023 рокужитловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) №2594 від 20.09.2023 року ОСОБА_3 (а.с.10).

Згідно свідоцтва серії НСО №370574 від 20.09.2023 року ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., вартістю 1999400 грн., що раніше належав ОСОБА_5 (а.с.9), який, як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2020 року придбав у ОСОБА_6 .

Разом з тим, згідно з договору дарування земельної ділянки від 30.09.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. та зареєстрований в реєстрі за №2644,ОСОБА_7 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар земельну ділянку, площею 0,1500 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Рудненської селищної ради Львівської області у АДРЕСА_1 (а.с.78).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024 від 24.02.2024 року земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером :05:002:0036, що знаходиться АДРЕСА_1 , на підставі цивільно-правового договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2644 (а.с.11-17).

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом публічних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені прилюдні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Відповідно до п.3.9 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року за № 68/5 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира, інформаційне повідомлення повинно містити, в тому числі, інформацію про земельну ділянку, на якій розташований будинок (її правовий режим та розмір).

В силу ч.2, 3 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частина перша статті 377 ЦК України передбачає перехід до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, права власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1, 8 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об?єкти.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на обёєкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У разі наявності в особи права власності на об?єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних відносин щодо цієї ділянки (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).

ОСОБА_4 не може вважатися особою, яка правомірно користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку площею 0,15 га, яке виникло на підставі договору дарування земельної ділянки від 30.09.2010 року, припинилося на підставі статті 120 ЗК України, ст.377 ЦК України з моменту реалізації 20.09.2023 року на прилюдних торгах житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на цій земельній ділянці.

З моменту придбання у вересні 2023 року на прилюдних торгах житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_3 перейшло відповідне право на земельну ділянку, на якій розташована житлова нерухомість. Отже ОСОБА_3 має право на захист свого права щодо земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером :05:002:0036.

Водночас суд враховує, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб?єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Під способами захисту суб?єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Як правило, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.11.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 4.06.2019 року у справі №916/3156/17, від 29.09.2020 року у справі №378/596/16-ц, від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з?ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19).

У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України є неефективними. Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене правове регулювання та правові висновки Верховного Суду, беручи до уваги встановлені обставини справи, що станом на час придбання ОСОБА_3 житлового будинку 20.09.2023 року спірна земельна ділянка була зареєстрована за відповідачем, то належним способом захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна, а відтак позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідає належному способу захисту у даній справі, тому суд дійшов виснову, що в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3176,16 грн. відшкодуванню не підлягає (а.с.36).

Керуючись ст.3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :05:002:0036, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 20.09.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний