Постанова

Іменем України

17 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 645/1035/23

провадження № 61-11521св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Товстолужська Оксана Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року в складі судді: Ульяніч І. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Товстолужська О. В., про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається з будинку АДРЕСА_1 , які позивач прийняв внаслідок спільного проживання разом зі спадкодавцем на день її смерті.

Після смерті ОСОБА_5 були призвані до спадкоємства за законом позивач та відповідачі. Приватним нотаріусом ХМНО Товстолужською О. В. для оформлення спадкових було зведено спадкову справу № 22/2017. При заведенні спадкової справи нотаріус помилково не виявив наявність заповіту від імені ОСОБА_5 , відповідно до інформаційної довідки № 48255264 від 30 червня 2017 року інформація про заповіти в реєстрі була відсутня, а отже спадкування повинно було здійснюватися за законом у відповідності до частини другої статті 1223 ЦК України.

Позивач, який разом з відповідачами входить до кола спадкоємців за законом, за домовленістю з іншими спадкоємцями про те, що спадщина після оформлення спадкових прав буде продана, а грошові кошти поділені між спадкоємцями, 30 червня 2017 року подав до нотаріуса заяву про відмову від своєї частки у спадщині за законом на користь ОСОБА_2 . Згодом виявилося, що існує заповіт на ім`я позивача та відповідача ОСОБА_3 , і позивач помилявся щодо своєї частки у спадщини, а тому просив визнати свою відмову від спадкування недійсною.

Позивач не мав можливості дізнатись про наявність заповіту, що також підтверджується навіть отриманою відповіддю нотаріусу про його відсутність після відкриття спадкової справи. З`ясувалось, що на час заведення спадкової справи нотаріус Товстолужська О. Б. здійснювала перевірку наявності заповіту за ім`я спадкодавця « ОСОБА_7 » (як у свідоцтві про смерть), тоді як в заповіті та реєстрі заповітів її ім`я вказано як « ОСОБА_7 », у зв`язку з чим надала спадкоємцям помилкову інформацію про відсутність заповіту на його ім`я у державному реєстрі. Отже, на час підписання заяви про відмову від спадщини, позивач був необізнаний про факт існування заповіту на його користь.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої 06 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О. В., позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, у зв`язку з пропущенням строку, встановленого законодавством для прийняття спадщини.

У подальшому, після розгляду Фрунзенським районним судом м. Харкова справи № 645/1493/20 позивачу стало відомо про наявність заповіту та було виявлено розбіжності між написанням імені заповідача при складанні заповіту та імені спадкодавця у наданому свідоцтві про смерть, а саме: у заповіті вказано, що заповідачем є ОСОБА_9 , а у свідоцтві про смерть - ОСОБА_5 .

Для з`ясування цього питання 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом було зроблено запит до 12-ої ХДНК, на який отримано відповідь за вих. № 4410/01-16 від 28 грудня 2018 року та копію примірника заповіту зі справ нотаріальної контори від імені матері, де також її ім`я записано як ОСОБА_7 . Отже, надаючи нотаріусу заяву про відмову від спадщини позивач відмовлявся від 1/3 частини будинку, тоді як за заповітом він має право на 1/2 частину.

Таким чином на час підписання заяви про відмову від спадщини позивач не був обізнаний про факт існування заповіту на його користь. Виходячи з викладеного, на час укладання спірного правочину з відмови від прийняття спадщини, внаслідок того, що він був необізнаний і навіть не міг бути обізнаний щодо наявності та змісту заповіту матері, його воля сформувалася внаслідок помилкового уявлення про вид спадкування, коло спадкоємців та розмір їхніх часток у спадщині, Внаслідок цього позивач мав неправильне уявлення щодо природи цього правочину, правових наслідків, прав і обов`язків учасників спадкових правовідносин, що виникли внаслідок його вчинення; у своїй подальшій поведінці позивач виходив із факту прийняття ним спадщини за заповітом, а не відмови від її прийняття, тобто обґрунтовано розраховував на інший результат вчинених його та батька дій. У разі коли воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються між собою, це свідчить про помилку особи, зокрема щодо природи правочину.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , засвідчену приватним нотаріусом Товстолужською О. В. та зареєстровану у книзі обліку та реєстрації спадкових справ від 30 червня 2017 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_1 від 30 червня 2017 року про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , засвідчену приватним нотаріусом Товстолужською О. В. та зареєстровану у книзі обліку та реєстрації спадкових справ від 30 червня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 536,80 грн з кожного.

Судові рішення мотивовані тим, що:

30 червня 2017 року позивач у приміщенні приватного нотаріуса Товстолужської О. Б. підписав спірну заяву, якою відмовився на користь іншого спадкоємця за законом, в той час як існував заповіт, про який не було відомо ні позивачу, ні навіть нотаріусу на час підписання зазначеної заяви. Надаючи нотаріусу заяву про відмову від спадщини ОСОБА_1 не був обізнаний про обставини, які мають істотне значення, зокрема щодо наявності заповіту від 03 серпня 2000 року, складеного в тому числі на його користь, що вплинуло на його волевиявлення. Позивач відмовлявся від 1/3 частини будинку, тоді як за заповітом він має право на частину. Оскільки за заповітом його частка у спадщині більше, про наявність заповіту під час подачі даної заяви позивачу не було відомо, то під час складання відмови від спадщини була помилка з боку позивача щодо обставин, які мають істотне значення. Нотаріусом не було встановлено наявності заповіту, не була визначена частка майна, яка успадковувалась та не була роз`яснена різниця між спадкуванням за законом та заповітом;

У позовній заяві позивач зазначив, що дізнався про наявність заповіту наприкінці 2021 року, із чим не погодився представник відповідача, зазначаючи, що про заповіт позивачу стало відомо при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 , перебіг строку позовної давності розпочався 30 червня 2017 року та закінчився 30 червня 2020 року. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так карантин на території України був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Воєнний стан в Україні був введений 24 лютого 2022 року;

враховуючи, що позовна давність обчислюється з моменту вчинення правочину - відмови від спадщини 30 червня 2017 року, з огляду на положення пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позивач не пропустив позовну давність;

апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що на день звернення до нотаріуса із заявою про відмову від спадщину, позивачу не було відомо, що його спадкова частка складає на 1/3 за законом, а - 1/2 , за заповітом, тобто він помилявся як щодо розміру спадщини, яка виявилася більшою, так і щодо підстав спадкування, що має істотне значення для вільного волевиявлення спадкоємця у його рішенні про відмову від спадщини. З урахуванням зупинення процесуальних строків на час введення карантинних обмежень, не можна вважати, що позовна давність для звернення позивача з цим позовом спливла на день його звернення до суду;

процесуальна поведінка позивача у аналогічній справі за позовом ОСОБА_1 не може бути підставою для визнання недобросовісною процесуальну поведінку позивача у даній справі, оскільки процесуальний естопель у контексті обставин цієї справи має правове значення лише в межах однієї справи. Колегія суддів не вбачає ознак матеріального естопелю, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого спадкового права у допустимих межах здійснення цивільних прав, які визначені у статті 13 ЦК України.

Аргументи учасників справи

12 серпня 2024 року ОСОБА_3 через підсистему Електронний суд подав до касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року (повне судове рішення складено 18 липня 2024 року), в якій просив:

скасувати оскаржені рішення;

ухвалити нове рішення про відмов у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

естопель означає заборону суперечливої поведінки сторони у процесі. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки. Оскаржувана позивачем заява про відмову від прийняття спадщини була вчинена ним 30 червня 2017 року. Заповіт від імені ОСОБА_5 , який не був відомий позивачу на час складання оскаржуваної заяви, був долучений до матеріалів спадкової справи 28 грудня 2018 року. Із позовом про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини позивач звернувся у березні 2023 року;

у період з 01 березня 2019 року по 26 серпня 2021 року в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова та Харківського апеляційного суду перебували на розгляді дві цивільні справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 : справа № 645/887/19 про визнання права власності на спадщину та справа № 645/1493/20 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. У вказаних справах ОСОБА_1 мав статус відповідача, особисто приймав участь в судових засіданнях, подавав письмові заперечення та був обізнаний про наявність заповіту на його користь, про що свідчить зміст судових рішень у вказаних справах. Під час розгляду справ ОСОБА_1 своїм правом на пред`явлення зустрічного позову не скористався. Натомість, заперечував проти позовних вимог ОСОБА_3 , не визнавав його право на спадкування за заповітом. У своїх письмових заявах по суті зазначав, що ОСОБА_10 та ОСОБА_1 вчинили однакові правочини, що є підставою стверджувати, що обидва діяли свідомо, а не на підставі помилок. Таким чином, під час розгляду зазначених справ ОСОБА_1 своєю поведінкою дав розуміти, що не буде в майбутньому оскаржувати вчинену ним заяву про відмову від прийняття спадщини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року у справі №645/1493/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсною заяву ОСОБА_3 від 30 червня 2017 року про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Товстолужською О. В. Проте після того як суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 у справі №645/1493/20 ОСОБА_1 змінив своє попереднє рішення та звернувся з аналогічним позовом до суду у цій справі;

вказані обставини вказують на недобросовісність поведінки ОСОБА_1 та порушення принципу суперечливої поведінки сторони у процесі. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18));

у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 760/34680/19 зазначено: «якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі 126/2200/20)». Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц;

суди не врахували, що позивач висловив як прямо (у заявах по суті справ №645/887/19 та №645/1493/20) так і своєю поведінкою (оскількипротягом 5 років не оскаржував вчинену ним заяву) що не буде реалізовувати своє право на оспорення вчиненої ним заяви про відмову від прийняття спадщини, у зв`язку з чим його право на оспорення припинилося.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

10 вересня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 серпня 2024 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2023 року у справі № 760/34680/19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц; від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17; від 12 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого 13 січня 2017 року Харківським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області.

Згідно копії свідоцтва про народження позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками зазначені відповідач ОСОБА_2 та спадкодавець ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_11 із 20 травня 1983 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 № 22/2017 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 30 червня 2017 року до приватного нотаріуса Товстолужської О. В. звернувся ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_5 .

Після смерті матері позивач 30 червня 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О. В. звернувся ОСОБА_1 із заявою, яку зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 30, про відмову від належної йому частини у спадщині на користь чоловіка спадкодавця - відповідача ОСОБА_2 .

Також, 30 червня 2017 року після смерті матері до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О. В., звернувся з аналогічною заявою відповідач ОСОБА_3 із заявою, яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 31, про відмову від належної йому частини у спадщині на користь чоловіка спадкодавиці ОСОБА_2 .

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 48255264 станом на 30 червня 2017 року, інформація щодо заповіту ОСОБА_5 була відсутня.

Згідно з наявного в спадковій справі супровідного листа від 28 грудня 2018 року № 4410/01-16, отриманого та зареєстрованого нотаріусом Товстолужською О. В. 13 березня 2019 року, на адресу нотаріуса завідуючим Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою було надіслано копію заповіту від 03 серпня 2000 року, посвідченого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р-р № 1-1739, від імені ОСОБА_9 .

Відповідно до заповіту, посвідчено 03 серпня 2000 року держаним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зінченко Р.П., за реєстровим № 1-1739 Дванадцятою Харківською Державною нотаріальною конторою від імені ОСОБА_9 , 1950 року народження, ОСОБА_9 на випадок своєї смерті розпорядилася належним їй на праві особистої власності житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а саме заповіла в рівних частинах кожному синам ОСОБА_12 (відповідач у справі) та ОСОБА_1 (позивач у справі).

28 вересня 2021 року до приватного нотаріуса звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_9 , оскільки на момент подачі заяви про відмову від належної йому частини спадщини на користь чоловіка спадкодавиці ОСОБА_2 , він не знав про наявність та зміст заповіту на його ім`я, та має намір звернутись до суду.

Крім того, 06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О. В. з заявою про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 30 червня 2017 року ним була подана заява про відмову від спадщини на користь чоловіка спадкодавці, у зв`язку із допущеною при посвідчені заповіту помилкою, не знав про існування заповіту, на цей час відкликає подану ним заяву, приймає спадщину та просить видати свідоцтво про право на спадщину.

Внаслідок поданої відповідачем ОСОБА_1 06 жовтня 2021 року заяви, приватним нотаріусом Товстолужською О. В. постановою від 06 жовтня 2021 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із пропущенням строку, встановленого законодавством для прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнання недійсною відмови від прийняття спадщини

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Касаційний суд вже звертав увагу, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи. У справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом належним відповідачем є спадкоємець на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора (див. у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19 (провадження № 61-4881св21)).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , засвідчену приватним нотаріусом Товстолужською О. В. та зареєстровану у книзі обліку та реєстрації спадкових справ від 30 червня 2017 року;

суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_5 . Відповідно до копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 № 22/2017 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 30 червня 2017 року до приватного нотаріуса Товстолужської О. В. звернувся ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_5 . ОСОБА_1 30 червня 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужської О. В. із заявою про відмову від належної йому частини у спадщині на користь чоловіка спадкодавця - ОСОБА_2 ;

ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

суди не звернули увагу, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом належним відповідачем є спадкоємець, на користь якого вчинена відмова;

ОСОБА_3 є неналежним відповідачем за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 . Особою, яка має відповідати за заявленим позовом, є ОСОБА_2 , оскільки саме на його користь вчинена оспорювана відмова від прийняття спадщини.

Тому суди зробили помилковий висновок про задоволення позовних вимог, пред`явлених до неналежного відповідача. За таких обставин оскаржені судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах (див., наприклад, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 та від 19 квітня 2024 року у справі № 518/776/20).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21) вказано, що:

«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що:

«основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги.

Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:

«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».

132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.

133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

Див. також аналогічні висновки, зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року в справі № 757/72370/17-ц (провадження № 61-18092св23), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

У справі, що переглядається:

відповідач ОСОБА_3 не погоджується з оскарженими судовими рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини;

інший відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка іншого відповідача свідчить про повну його згоду з оскарженими судовими рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини;

аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що відповідач ОСОБА_3 не навів переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини порушують його права та інтереси, за умови, що інший відповідач ( ОСОБА_2 ) не оскаржив судові рішення в цій частині, тобто, погодився з цими судовими рішеннями.

За таких обставин оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини належить залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково прийняті із порушенням норм процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 536,80 грн скасувати та ухвалити нове рішення; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини відмовити; оскаржені судові рішення у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини залишити без змін.

ОСОБА_3 сплатив 1 288,32 грн судового збору за подання апеляційної скарги (т. 2, а.с. 17) та 2 061 грн - за подання касаційної скарги. Тому, з урахуванням часткового задоволення касаційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 належить стягнути сплачений судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 1 674,66 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року і постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 536,80 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини відмовити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 1 674,66 грн.

З моменту прийняття постанови рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року та постанова Харківського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко