Справа № 583/142/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Ярошенко Т.О.

з участю секретаря судового засідання Алєксєєнко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу квартири удаваним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 адвокат Собина П.М. звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності належала квартира за адресою АДРЕСА_1 . 01.09.2017 року укладено договір дарування квартири, за яким позивачка подарувала належну їй вищевказану квартиру ОСОБА_3 . На той час у його власності перебувала квартира за адресою АДРЕСА_2 . Цього ж дня 01.09.2017 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продав свою квартиру ОСОБА_2 . Зазначає, що за домовленістю між позивачкою та ОСОБА_3 повинен був відбутися правочин міни, згідно якого ОСОБА_1 мала намір обміняти свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 . До укладення правочинів, 27.08.2017 року позивачка переїхала проживати за адресою АДРЕСА_3 , де її утримує та доглядає ОСОБА_4 . Позивачка стверджує, що укладення правочину дарування 01.09.2017 року є удаваним правочином, спрямованості її волі та ОСОБА_3 в правочині дарування були на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що зазначені в договорі дарування від 01.09.2017 року, тобто відбулося приховування наміру вчинити правочин міни квартири, кожна із сторін мала намір отримати у власність нерухомість іншої сторони. У зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з позовом та просить визнати удаваним правочин договору дарування, укладенений 01.09.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Процесуальні дії в справі та аргументи сторін.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18.01.2023 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

27.01.2023 року на виконання вищевказаної ухвала від представника позивачки надійшла заява разом з копією квитанції про доплату судового збору.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.01.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

14.02.2023 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила про безпідставність позову, оскільки позивачка звернулася до суду з позовом про визнання удаваним договору дарування від 01.09.2017 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому вона є неналежним відповідачем, оскільки жодним чином не порушила права чи інтереси позивачки. Крім того, зазначила, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, оскільки договір було укладено в 2017 року, а до суду звернулася лише в 2023 році. Також зазначила, що позивачкою не додано жодних доказів про те, що саме на момент укладення договору дарування сторонами умисно оформлявся інший правочин, між відповідачем та позивачем встановлені інші правовідносини, не передбачені договором дарування, і що цей правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини. На підставі вищевикладеного просила в задоволенні позову відмовити /т.с.1 а.с. 32-36/.

21.02.2023 року від ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, яку мотивує тим, що він був власником квартири за адресою АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначив, що він мав намір домовитися з ОСОБА_1 про обмін їх власними квартирами, тобто він став власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 була б власницею квартири за адресою АДРЕСА_4 . 01.09.2017 року укладено договір дарування квартири, за яким позивачка подарувала належну їй вищевказану квартиру ОСОБА_3 . Цього ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 зазначив, що в дійсності він мав намір укласти з ОСОБА_1 договір міни квартир, наміру продавати свою квартиру ОСОБА_2 у нього не було. При підписанні договору купівлі-продажу він не отримував від ОСОБА_2 коштів. На підставі викладеного просить визнати удаваним договір купівлі-продажу укладений 01.09.2017 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, а також визнати, що 01.09.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали правочин міни, за яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_4 та ОСОБА_1 , передала у власність ОСОБА_3 належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 /т.с.1 а.с.43-45/.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 20.03.2023 зустрічний позов прийнято, ухвалено перейти в загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання /т.с.1 а.с.67/.

03.04.2023 року від представника ОСОБА_2 адвоката Розторгуєвої В.Б. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначила, що зустрічна позовна заява подана поза межами строку позовної давності, позивачем не надано жодних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, заява про поновлення строків позовної давності з посиланням на докази відсутня. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що саме на момент укладення договору купівлі-продажу сторонами умисно оформлявся інший правочин, між відповідачем та позивачем встановлені інші правовідносини, не передбачені договором купівлі-продажу, і що цей правочин вчинено під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжкої обставини. Зазначила, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Підписуючи договір купівлі-продажу 01.09.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли усіх істотних умов договору купівлі-продажу. В їх присутності договір було посвідчено приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. На підставі вищевикладеного просила в задоволенні позовних відмовити та застосувати строки позовної давності /т.с.1 а.с.78-82/.

У зв`язку з неодноразовою неявкою позивачів та їх представників у судове засідання ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 04.07.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним залишено без розгляду /т.с.1 а.с.157-159/.

Постановою Сумського апеляційного суду від 31.10.2023 року ухвалу Охтирського міськрайонного суду від 04.07.2023 року в частині залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду /т.с.1 а.с. 223-226/.

21.11.2023 року від представника ОСОБА_3 адвоката Крамаренко І.В. надійшла зустрічна позовна заява про визнання правочину удаваним, яку заявлено до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , мотивує тим, що ОСОБА_3 був власником квартири за адресою АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначив, що він мав намір домовитися з ОСОБА_1 про обмін їх власними квартирами, тобто він став власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 була б власницею квартири за адресою АДРЕСА_4 . 01.09.2017 року укладено договір дарування квартири, за яким позивачка подарувала належну їй вищевказану квартиру ОСОБА_3 . Цього ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 . Зазначила, що в дійсності ОСОБА_3 мав намір укласти з ОСОБА_1 договір міни квартир, наміру продавати свою квартиру ОСОБА_2 у нього не було. При підписанні договору купівлі-продажу він не отримував від ОСОБА_2 коштів. На підставі викладеного просить визнати удаваним договір купівлі-продажу укладений 01.09.2017 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, а також визнати, що 01.09.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали правочин міни, за яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_4 та ОСОБА_1 , передала у власність ОСОБА_3 належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 /т.с.2 а.с.1-4/.

Представник ОСОБА_1 адвокат Собина П.М. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що ОСОБА_1 вирішила обміняти квартиру, фактично мова йшла про договір міни, так як ОСОБА_5 з ОСОБА_3 міняли дві квартири, оцінка виконувалася в один день, договори купівлі продажу і дарування укладалися в один день і вони вважали, що підписують договір міни, грошей за договором не передавали, фактично мав місце удаваний правочин. В січні 2023 року ОСОБА_6 вигнали з будинку, після чого виникло питання. Зустрічний позов визнав.

Позивачка ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні допитана в якості свідка, пояснила, що її онука ОСОБА_7 винаймала квартиру по АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 , де проживала разом із сином ОСОБА_4 . ОСОБА_8 ОСОБА_4 і мати ОСОБА_2 займалися оформленням цих документів, вона з ОСОБА_3 вирішили обмінятися квартирами, вона його знала, так як її онука з сином ОСОБА_4 проживали у квартирі ОСОБА_3 . років три чотири, фактично йшла мова про договір міни. Вважала, що уклала договір міни, а як виявилося після звернення до адвоката, що вона подарувала квартиру ОСОБА_3 . Для оформлення договорів мати відповідачки підвозили їх з ОСОБА_3 до нотаріуса. Після укладення договору вона переїхала проживати на АДРЕСА_3 до ОСОБА_4 З провулку АДРЕСА_3 на АДРЕСА_2 переїхали проживати ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_9 , який доводиться ОСОБА_4 сином, які до цього проживали у ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 , а туди на провулок ОСОБА_10 , 23 до свекрухи переїхала онука позивачки ОСОБА_7 з чоловіком (другий син ОСОБА_4 ), так як той будинок належить ОСОБА_11 (батьку її чоловіка), на побутовому грунті між ними винкали конфлікти і вона хотіла допомогти онуці, але у 2018 році її онука ОСОБА_12 влітку покинула сім`ю та вибула, а вона там так і залишилася проживати у ОСОБА_4 . У ОСОБА_2 стали виникати конфлікти із чоловіком ОСОБА_9 у 2023 році, вона стала його виганяти і він почав приходити до матері на АДРЕСА_3 . Про те, що вона подарувала квартиру, а не обмінялася, позивачка дізналася в минулому році, коли звернулася до адвоката. Зустрічний позов визнає.

Представник ОСОБА_3 адвокат Крамаренко І.В. зустрічний позов підтримала, первісний позов визнала, пояснила, що фактично було укладено удавані правочини.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні, будучи допитаним в режимі відеоконференцзв`язку, підтвердив, що обмінявся квартирами з ОСОБА_1 . В його квартирі за адресою АДРЕСА_2 проживала внучка ОСОБА_1 ОСОБА_13 з чоловіком. ОСОБА_1 переписала на нього свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а він в свою чергу свою квартиру переписав на ОСОБА_1 . Грошей від ОСОБА_2 він не отримував, бачив її один раз. Свою квартиру він не продавав, а здійснили обмін. До нотаріуса їздив з Корабельською Лідією та її сином. Йому не відомо чому квартира оформлена на ОСОБА_14 , адже мінявся він з ОСОБА_1 . Просить визнати правочин удаваним, оскільки насправді було вчинено договір міни.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний та зустрічний позов не визнала, пояснила, що проживала з ОСОБА_9 та сином по АДРЕСА_3 близько 11 років. З ними також проживали свекруха ОСОБА_4 , її чоловік ОСОБА_15 , їх син ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_7 , яка є онукою ОСОБА_1 . ОСОБА_8 постійно говорив, щоб вона з чоловіком виїжджали з будинку АДРЕСА_3 , оскільки це будинок його батька ОСОБА_15 , виникали на цьому грунті побутові конфлікти. ОСОБА_7 з чоловіком ОСОБА_8 пішли проживати на квартиру по АДРЕСА_2 . В 2017 році, щоб не було сварок у сім`ї, вирішили, що ОСОБА_7 з чоловіком перейдуть у батьківську хату, а вона з чоловіком і дитиною перейдуть жити в ту квартиру. Цим питанням займалася її мати. Домовилися, що вона придбає у ОСОБА_3 квартиру, ОСОБА_3 переїде в квартиру за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 переїде на АДРЕСА_3 , а вона на АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу оформляли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , кошти за договором вона не передавала, так як сплачувала все її мати.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_16 проти позову заперечувала, щодо позову про визнання договору дарування удаваним ОСОБА_2 є неналежним відповідачем. ОСОБА_1 є дієздатною, усвідомлювала свої дії та виконано умови договорів. У підтвердження свого позову не надано належних доказів. ОСОБА_1 пояснила в суді, що була обізнаною про те, що вона не є власником квартири.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що разом з нею за адресою АДРЕСА_3 проживав її син з невісткою ОСОБА_2 більше 10 років, потім також переїхали ще один син з невісткою ОСОБА_17 , яка є онукою ОСОБА_1 . Під час спільного проживання виникали постійні побутові конфлікти, тому вирішили здійснити обмін квартирами, так як вона добре знає ОСОБА_3 , поспілкувалася з ним, а саме, щоб ОСОБА_3 переїхав в квартиру за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вона забере до себе на АДРЕСА_3 , а син з невісткою переїдуть на АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 в судовому засіданні 01.07.2024 пояснив, що проживає у квартирі по АДРЕСА_1 , на даний час в квартирі ремонт, він проживає з дружиною в її будинку по АДРЕСА_5 . В порядку спадкування в нього була квартира по АДРЕСА_2 , там у нього проживали на квартирі онука ОСОБА_1 з чоловіком-сином ОСОБА_4 . До нього зверталася ОСОБА_4 , познайомилися з ОСОБА_1 та він вважав, що здійснили з останньою обмін квартирами в нотаріуса.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_3 , підтвердила, що останній обмінявся квартирою з ОСОБА_1 з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 . Підтвердила, що дійсно мова йшла про обмін квартирами, гроші за договором їм не передавали.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що документи, які він підписував у нотаріуса не читав, що написано в документах йому не відомо, до цього квартира була ОСОБА_3 , який обмінявся з ОСОБА_1 . Про передачу коштів нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що у квартирі ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 раніше проживав його батько. Після його смерті почав здавати квартиру квартирантам. Спочатку за вищевказаною адресою жили ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , а потім туди переїхали ОСОБА_22 з ОСОБА_23 .

Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Охтирської міської ради від 06.02.2003 року, зареєстрованого в КП «Охтирське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14.10.2003 року, за реєстраційним номером 3018387 належала квартира за адресою АДРЕСА_1 .

01.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Багацькою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 676, згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 квартиру загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 17 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7т.с.1 ). В п.1.6 вказаного договору вказано, що цей дар сторони оцінили у 49917 грн.

01.09.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Багацькою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 679, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 квартиру загальною площею 50,8 кв. м., житловою площею 26, 7 кв. за адресою АДРЕСА_4 , вартість квартири зазначена в договорі 49700 грн (а.с.8 т.с.1).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 із 16.05.2019 року /т.с.1 а.с. 6/, у вказаному будинку проживає після укладення договору дарування, про що сторони підтвердили в суді.

ОСОБА_3 проживає та зарєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 25.06.2019, що підтверджується матеріалами справи /т.с. 1 а.с.47/.

ОСОБА_2 проживає та зареєстрована з 06.09.2017 за адресою АДРЕСА_2 /т.с. 1 а.с. 14/.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Предметом спору є визнання договору дарування від 01.09.2017 року та договіру купівлі-продажу від 01.09.2017 року удаваними, які нібито приховують за собою укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір міни, застосувавши до них правила щодо договору міни.

Вирішуючи вказані позови суд виходить зі слідуючого.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17 вказано, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №707/1541/16-ц та від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (такі висновки, викладені у пунктах 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі N522/14890/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18).

При чому для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Аналогічні роз`яснення зазначено у Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як встановлено судом ОСОБА_1 подарувала свою квартиру за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , вибула з квартири, проживає у ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 . Договір є дійсним, посвідчений нотаріально.

ОСОБА_3 належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_2 продав за договором купівлі продажу ОСОБА_2 , яка за вказаною адресою проживає, зареєстрована з 06.09.2017. Вказаний договір є дійсним, посвідченим нотаріально.

Умови вказаних правочинів виконано усіма сторонами, в тому числі ОСОБА_1 , яка вибула з квартири, а отже, є обізнаною про укладення угоди та про наслідки укладення такої угоди. ОСОБА_1 у своїх поясненнях серед іншого зазначила, що була обізнаною про те, що не являється власником квартири і проживала у ОСОБА_4 , яка і займалася оформленням документів.

Суд критично оцінює надані ОСОБА_1 показання в якості свідка в суді щодо укладення договору міни із ОСОБА_3 та вважає, що вона все ж таки була обізнаною про те, що вона здійснила віджудження своєї квартири, так як вона про це повідомила, пояснивши, що вона знала, що є не власником квартири після підписання документів у нотаріуса, свідомо вчинила саме такий правочин у нотаріуса, оскільки сама ж пояснила в суді, що намагалася допомогти своїй онуці влаштувати життя, однак, її онука ОСОБА_7 покинула свого чоловіка, вибула, а вона так і продовжує проживати у ОСОБА_4 . Взимку 2023 року ОСОБА_2 вигнала свого чоловіка- ОСОБА_19 , який прийшов до матері ОСОБА_4 , в зв`язку з чим вона звернулася до суду, так як немає власного житла.

Твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що їй стало відомо про укладення договору дарування після звернення до адвоката, суд також оцінює критично, вважає їх непереконливими та такими, що не узгоджуються разом з іншими доказами у їх сукупності.

Твердження адвоката Собини П.М. про те, що нібито в суді ОСОБА_2 підтвердила, що не передавала грошових коштів за договором купівлі продажу, не заслуговують на увагу суду, оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи, так як вона пояснила, що сплачувала за неї кошти її мати.

Надаючи оцінку укладеним договорам, дослідивши їх правову природу, суд приходить до висновку про те, що не доведено та не надано суду належних, переконливих, достовірних доказів про удаваність правочинів, що сторони шляхом підписання договору дарування від 01.09.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та договору купівлі-продажу від 01.09.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мали на меті укласти правочин міни, а тому суд приходить до висновку про необгрунтованість як первісного, так і зустрічного позовів.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши у сукупності всі обставини справи, суд не погоджується з доводами, викладеними в первісному та зустрічному позові та приходить до висновку, що суду не доведено в установленому законом порядку у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, що дійсна воля сторін при укладанні договору дарування та купівлі-продажу майнових прав була спрямована на вчинення іншого правочину, відмінного від договору дарування та купівлі продажу.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що її мати, якої на даний час вже немає в живих, разом з ОСОБА_4 займалися оформленням документів, що їй відомо, про те, що її мати сплачувала якість грошові кошти за придбання квартири по АДРЕСА_2 . Всі умови договору виконано.

Твердження адвоката Собини П.М. про те, що вказані правочини укладені в один день та їх вартість однакова, суд не може прийняти до уваги з вищевикладених підстав.

Суд критично оцінює показання ОСОБА_4 в частині щодо обміну квартирами, так як це не знайшло свого підтвердження в суді.

Критично суд оцінює показання свідків ОСОБА_18 , яка є дружиною ОСОБА_3 , а також показання свідка ОСОБА_6 , який є сином третьої особи ОСОБА_4 , так як вони є заінтересовані в справі.

Покази ОСОБА_3 , допитаного в суді в режимі відеоконференцзв`язку, суд оцінює критично, оскільки його допит здійснювався за місцем його мешкання з технічних джерел адвоката Собини П.М., який там перебував, та в певній мірі мав деякий вплив на ОСОБА_3 , який плутався у своїх показаннях та не міг надати змістовні переконливі показання. В судовому засіданні ОСОБА_3 також надав непереконливі показання, плутався в своїх поясненнях, надав покази непослідовні, під впливом учасників справи, в тому числі самої ОСОБА_4 , що є очевидним, яка неодноразово зупиняла його пояснення та орієнтувала, як саме він повинен був поводитися, що викликає у суду певні сумніви у їх достовірності.

Аналогічна поведінка в суді була у ОСОБА_4 під час допиту ОСОБА_1 , що також у суду викликає певні сумніви.

Критично суд оцінює і пояснення ОСОБА_3 , який зазначив, що нібито мова йшла про обмін житлом із ОСОБА_1 , не може прийняти такі доводи до уваги, оскільки вони не узгоджуються в сукупності разом з іншими доказами, у підтвердження свого позову він не надав суду належних, допустимих, переконливих доказів. До того ж він підтвердив, що в нього немає претензій до сторін, так як квартира по АДРЕСА_1 оформлена на нього. Про це також свідчить той факт, що сам ОСОБА_3 , уклавши правочин 01.09.2017 року, не вважав своє право порушеним та не звертався до суду, а звернувся 21.02.2023 року.

Позицію сторін щодо визнання позовів в даному випадку суд не може прийняти до уваги, оскільки, вона не відповідає положенням закону, крім того, порушується право сторони ОСОБА_2 , яка на законній підставі є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, суд зазначає, що позивачкою ОСОБА_1 заявлено позов до ОСОБА_2 , яка не є стороною правочину щодо дарування квартири. ОСОБА_3 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 , яка не є стороною договору купівлі продажу.

Викладені в позовах обставини не знайшли свого підтвердження в суді.

Поняття договору міни та правове регулювання міни визначено в ст. 715, ст. 716 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом не установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваних договорів вчинили правочин для приховання іншого правочину, оскільки, укладаючи вищевказані договори, вони усвідомлювали їх істотні умови і правові наслідки їх укладення, виконали повністю умови договору, протилежного суду не доведено.

До укладення договорів нотаріусом Коротченко К.І. та ОСОБА_3 було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачкою.

Так, в договорі дарування квартири від 01.09.2017 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначено, що сторони укладеного договору дарування ствердили, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладаються сторонами їм роз`яснено нотаріусом, сторони стверджують, що цей договір не має характеру мнимої та удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункт 3.1 Договору дарування).

В договорі купівлі-продажу квартири від 01.09.2017 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначено, що сторони договору стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, договір не вчиняється під впливом тяжких для продавця обставин і вкрай невигідних для нього умовах, договір не є наслідком зловмисної домовленості сторін за договором.

У своїх поясненнях як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 підтвердили, що в нотаріуса була і ОСОБА_2 , тобто це підтверджує наміри ОСОБА_1 щодо укладення саме тих правочинів, які були укладені та нотаріально посвідчені.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він не отримував коштів за договором купівлі-продажу належними, допустимими та переконливими доказами не підтверджені.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦП К України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Оскільки позивачкою за первісним позовом так і позивачем за зустрічним позовом не доведено того, що воля сторін оспорюваних правочинів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені правочином, спірні угоди є нотаріально посвідчені, умови їх виконані, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів удаваними.

Відповідно до умов ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним позивач має довести, факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. (Постанова Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц)

У підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача не надано належних доказів та не доведено суду викладені обставини.

В даному випадку достовірно встановлено, що ОСОБА_1 була обізнаною про те, що вона здійснила відчудження своєї квартири і не вважала своє право порушеним протягом тривалого періоду, починаючи з 01.09.2017.

Аналогічно ОСОБА_3 не вважав своє право порушеним протягом тривалого періоду, починаючи з 01.09.2017, в судовому засіданні так і не зміг переконливо довести суду чим викликане його звернення до суду та в чому ж саме порушено його право.

В даному випадку, ОСОБА_2 , інтереси якої зачіпаються, на законних підставах набула у власність квартиру за адресою АДРЕСА_2 згідно договору купівлі продажу від ОСОБА_3 , є її законним володільцем, правочин укладений між ОСОБА_3 та нею про купівлю продаж квартири по АДРЕСА_2 є правомірним, порушень прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 судом не встановлено.

Викладені у первісному та зустрічному позовах обставини не знайшли свого підтвердження разом з іншими доказами в їх сукупності.

Твердження адвоката Собини П.М., викладені в обґрунтування заявлених вимог суд не може прийняти до уваги, оскільки, вони не знайшли свого підтвердження в суді. При цьому суд зазначає, що його посилання в даному випадку на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 28.07.2021 справа № 654/5481/13ц, є некоректним, оскільки вона не може бути застосована в цій справі.

Інші доводи позивачки, її представника та ОСОБА_3 і його представника не заслуговують на увагу суду з вищевикладених підстав.

Крім того, суд зазначає, що представник позивачки ОСОБА_24 невірно в позові посилається на положення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», оскільки, ці положення в даному випадку не застосовуються, так як позов заявлено з інших правових підстав.

Невірним є посилання адвоката Собини П.М. в позові на ст. 229 ЦК України, оскільки в даному випадку вказана норма не застосовується, так як вимога заявлена з інших підстав.

Вирішуючи справу в межах заявлених вимог, судом не встановлено законних підстав для задоволення вимоги про визнання, що 01.09.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено правочин міни, за яким нібито ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 належну йому квартиру по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 належну їй квартиру по АДРЕСА_1 , оскільки це не знайшло свого підтвердження в суді, сторонами у обґрунтування заявлених вимог не надано суду належних, переконливих, достовірних та достатніх доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо строків позовної давності.

Представником відповідачки ОСОБА_25 - ОСОБА_16 заявлено про застосування строку позовної давності як до первісного так і до зустрічного позову.

Однак, з урахуванням фактичних обставин справи суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено порушень прав позивачки за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 Справа № 914/197/19.

Висновок суду.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення первісного та зустрічного позову, у їх задоволенні необхідно відмовити за необгрунтованістю.

Щодо судових витрат.

Позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1073,6 грн.

Позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду із зустрічним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишаються за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири удаваним відмовити за необгрунтованістю вимог.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу квартири удаваним, відмовити за необгрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 04 липня 2024 року.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач за первісним і зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Охтирського

міськрайонного суду Т. О. Ярошенко