КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 32 115,21 гривень, з яких: основний борг в розмірі 27466,15 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 гривень, 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень та судовий збір в розмірі 2102,00 гривень.

Позов обгрунтований тим, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16 червня 2004 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був переданий ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. Відповідно до авізо № 215 від 01 листопада 2004 року АТ ХК «Київміськбуд» передало ТОВ «Новобудова» на баланс для зарахування в основні фонди житловий будинок АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 в цьому ж будинку, на підставі свідоцтва про право власності виданого 06 грудня 2002 року. За період часу з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року включно у будинку та квартирі за вказаною адресою ТОВ «Новобудова» безперебійно надавались житлово-комунальні послуги в тому числі і з утримання будинку та прибудинкової території, в свою чергу відповідач, отримавши житлово-комунальні послуги від позивача, не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є балансоутримувачем даного будинку, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за житлово-комунальні послуги в частині утримання будинку та прибудинкової території, загальна сума заборгованості за вказаний період складає 32 115,21 гривень, яка включає: основний борг в розмірі 27 466,15 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 гривень, 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень, що є предметом позову.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 32 115 грн 21 коп. з яких: основний борг в розмірі 27 466,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 грн, 3 % річних в розмірі 1 530,32 грн, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн, а всього на загальну суму 34 217 грн 21 коп..

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач надав суду неповну та частково недостовірну інформацію про свої правовідносини з відповідачем, а розрахунок позивача нібито наявної у відповідача заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг не є обґрунтованим, оскільки не включає доходи позивача від управління будинком і не вказує їх розподіл на утримання житлового будинку в частині надання і замовлення в інших підприємств необхідних житлово-комунальних послуг, нічим не визначений дійсно необхідний обсяг таких послуг та обґрунтування їх ціни.

Апелянт вважає, що позивач - не є виконавцем житлово-комунальних послуг, він є управителем та надає послуги з управління житловим будинком, де відповідач є власником квартири.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем не було надано суду доказів належності розрахунку заборгованості і наявності боргу, оскільки не надані докази, на яку саме суму і коли та яким чином відповідач дійсно отримав будь-які житлово-комунальні послуги від позивача. Крім того, позивач не довів, що відповідач хоч раз був повідомлений про наявність правовідносин з позивачем і отримував розрахунки та інформацію від позивача про правові підстави нарахувань та їх обсяг. При цьому, позивач як управитель, міг винаймати виконавців житлово- комунальних послуг, але тільки якщо в таких послугах є встановлена потреба та їх вартість та надання обґрунтовані, а співвласникам багатоквартирного будинку надана відповідна звітність. Тільки за таких сукупних умов, на думку відповідача, управитель міг розраховувати на оплату. І то тільки якщо вартість його отриманих доходів від управління майном менша за понесені ним витрати. Такі докази суду не надані.

Вказував, що позивач не довів чим і де встановлена норма та обсяг, ціна житлового - комунальних послуг та чим доведена необхідність саме в таких послугах, якщо вони дійсно були замовлені в процесі здійснення управління цим житловим-будинком та чим підтверджується надання таких послуг. Позивач не надав суду жодної технічної документації щодо цього будинку: відсутні технічний паспорт будинку, відсутній державний акт на прибудинкову територію житлового будинку. Фактично, розрахунок позивач робив, виходячи з власного розуміння того, скільки вони вважають за потрібно стягнути з відповідача без жодного логічного та правового обгрунтування.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції неправильне застосування судом першої інстанції неправильно застосував норми права, які регулюють застосування судом строків позовної давності. Адже під час дії карантину може йти мова лише про подовження строків позовної давності, але не про їх поновлення, в даному випадку строки позовної давності (загальний і спеціальний строк) були пропущені позивачем ще до початку карантину, заяв про поновлення таких строків позивач не подавав. Отже на переконання апелянта, суд першої інстанції невірно застосував норми законодавства щодо строків позовної давності, чим порушив права відповідача.

11 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ТОВ «Новобудова» - Яценко Тетяни Юріївни, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач не виконує зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 27 466,15 гривень за період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення інфляційної складової боргу і 3% річних, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, а саме цивільно-правовий обов`язок з оплати наданих житлово-комунальних послуг, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Встановлено, що ТОВ «Новобудова» є юридичною особою, предметом діяльності якої відповідно до Статуту є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків та іншими юридичними та фізичними особами, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціально-побутового призначення, технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонт.

Рішенням правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16 червня 2004 року житловий будинок АДРЕСА_1 , переданий Товариству з обмеженою відповідальністю «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , підстава набуття права власності - Свідоцтва про право власності від 06 грудня 2002 року.

Відповідач не сплачує за спожиті ним житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість перед ТОВ «Новобудова» за період з 01.07.2017 року по 01.10.2020 року, розмір якої згідно наданим позивачем розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги становить 27 466 грн 15 коп. (а.с. 60 том 1).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних за період з 01.07.2017 року по 01.10.2020 року заборгованості становить у розмірі 1530,32 грн (а.с. 61 том 1).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.07.2017 року по 01.10.2020 року заборгованості становить у розмірі 3118,74 грн (а.с. 62 том 1).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку задовольняючи позовні вимоги та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність заборгованості за спожитими житлово-комунальними послугами з боку відповідача та не виконання ним взятих на себе зобов`язань, щодо оплати за житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання по оплаті за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 32115 грн 21 коп., 3 % річних від простроченої суми за вказаний період у розмірі 1530 грн 32 коп. та індекс інфляції за вказаний період у розмірі 3118 грн 74 коп., а всього - 32115 грн 21 коп..

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є виконавцем житлово-комунальних послуг, а він є управителем та надає послуги з управління житловим будинком, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі посилання не ґрунтуються на законі. Доказів, які б спростовували належне виконання позивачем обов`язків по утриманню будинку та прибудинкової території, зокрема виконаних робіт та наданих послуг, за які нараховувалась плата, відповідачем суду не надано.

Крім того, заперечуючи проти стягнення з себе заборгованості, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження, що послуги йому надавав не ТОВ «Новобудова», а інша особа.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ХК «Київміськбуд», виступаючи забудовником житлового будинку АДРЕСА_1 , самостійно визначила виконавця житлово-комунальних послуг ТОВ «Новобудова» в даному будинку (а.с. 16 том 1).

Надаючи оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинку АДРЕСА_1 (та є власником квартири АДРЕСА_3 у даному будинку), які надаються чи надання яких забезпечується позивачем, а тому має оплачувати вартість фактично отриманих житлово-комунальних послуг з моменту їх фактичного використання.

Доводи апеляційної скарги про те, що наведений позивачем розрахунок боргу є недоведений, позивач не надав суду відомості про складові та розміру тарифів, та відповідний перелік наданих послуг, суд апеляційної відхиляє, оскільки такі твердження спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 802/2021/16-а (провадження № К/9901/34858/18) міститься такий висновок: формування тарифів і їх затвердження це різні за своїм змістом поняття, при чому формування тарифів другої групи житлово-комунальних послуг здійснюється виключно відповідним підприємством, що надає послуги, а встановлення тарифів на такі послуги здійснюється органом місцевого самоврядування в межах його компетенції та у спосіб, визначений законом.

Таким чином, тарифи на житлово-комунальні послуги погоджені Головним управлінням з питань цінової політики Київської міської державної адміністрації та затверджені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Тариф на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку, в тому числі в квартирі відповідача № 54:

В період з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року встановлений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 633 від 26.05.2017 року, складав 4,80 грн/міс за 1 кв.м. загальної площі квартири;

В період з 01.12.2017 по 01.07.2018 року, встановлений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 1207 від 05.10.2017 року та складав 5,25 грн/міс. За 1 кв.м. загальної площі квартири;

В період з 01.07.2018 року по 01.01.2020 року, встановлений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 937 від 01.06.2018 року та складає 6,69 грн/міс за 1 кв.м. загальної площі квартири.

Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є загальнодоступною інформаціє і споживачі мають можливість у вільному доступі ознайомитись з ними на офіційному сайті Київської міської ради.

Судом встановлено, що площа квартири АДРЕСА_3 відповідача становить 108.20 кв.м., тому відповідно до зазначених тарифів вартість послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій становить за період з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року - 519,36 грн в місяць, за період з 01.12.2017 року по 01.07.2018 року - 568,05 грн в місяць, за період з 01.07.2018 року по 01.01.2020 року - 723,86 грн.

Разом з тим слід зазначити, що з 01.08.2018 року послуга вивезення побутових відходів стала окремою комунальною послугою, вартість за послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зменшилась на 53 грн 02 коп., що відображається в графі «Перерахунки» розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги (а.с. 60 том 1).

Також рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 від 18 грудня 2019 року ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирного будинком.

Відповідно до п. 10 укладеного договору від 02 січня 2020 року між ТОВ «Новобудова» та уповноваженими зборами співвласників будинку, та кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території ціна послуги з управління (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) становить: 7,42 грн (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку в розмірі 6,34 грн відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території, що міститься у додатку 5 до договору, та винагороди управителю в розмірі 1,08 грн на місяць (а.с. 55 том 1).

Враховуючи площу квартири АДРЕСА_3 в будинку, а саме 108,20 кв.м., загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком становить за період з 01.01.2020 року по 01.10.2020 року - 802,80 грн в місяць.

Таким чином, позивач є управителем будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який надавав послуги згідно з договором від 02 січня 2020 року, а відповідачем, у свою чергу, не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо неналежного надання послуг позивачем та відсутності заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми права, які регулюють застосування судом строків позовної давності, з огляду на те, що під час дії карантину передбачено лише подовження строків позовної давності, а не їх поновлення. Зазначав, що в даному випадку строки позовної давності були пропущені позивача до початку карантину, заяв про поновлення таких строків позивач не подавав. Такі твердження суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки предметом стягнення за позовом ТОВ «Новобудова» є заборгованість за період з липня 2017 року по вересень 2020 року. При цьому 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Позов був поданий ТОВ «Новобудова» у жовтні 2020 року. З огляду на те, що з 02 квітня 2020 року визначена ст. 257 ЦК України позовна давність продовжена, тому до вимог позивача, враховуючи те, що вони починаються з липня 2017 року, не застосовується позовна давність.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «04» липня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник