Житомирський апеляційний суд
Справа №278/673/23 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Бузган А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/673/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 та передати матері ОСОБА_1 .

На обґрунтування позову вказувала, що сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 січня 2022 року, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року у справі №278/2609/21, місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із матір`ю - ОСОБА_1 . Судовому спору про визначення місця проживання дитини передували обставини, при яких батько дитини ОСОБА_2 з 12 травня 2022 року в одноособовому порядку змінив усні домовленості між батьками про визначення місця проживання та відмовився віддавати дитину позивачу і з того часу фізично утримує дитину в межах домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Умови проживання дитини, створені батьком і матір`ю, матеріальний стан батьків, їх відношення до виконання батьківських обов`язків тощо, були предметом слідження у вищевказаній справі і при вирішенні питання щонайкращого забезпечення інтересів дитини - суд віддав перевагу позивачу.

Після набранням 16 листопада 2022 року законної сили рішенням суду у справі №278/2609/21 позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виконати рішення суду, що набрало законної сили, надати їй можливість забрати дитину за їх з дитиною фактичним місцем проживання - по АДРЕСА_2 . Відповідач обрав позицію ізоляції дитини, він у будь який осіб унеможливлює залишення дитини поза своїм фізичним контролем. Зокрема, з набранням законної сили рішенням суду дитина припинила відвідувати навіть дитячий садок, що підтверджується довідкою №13 від 24 січня 2023 року. Окрім цього, при відвідуванні позивачем сина за місцем реєстрації відповідача, останній не залишає їх наодинці, забороняє виходити удвох з будинку, фізично відстороняє дитину від матері почергово зачиняє за нею двері будинку, воріт тощо, супроводжуючи за межі домоволодіння, при цьому дитина залишається зачиненою всередині будинку. В такий спосіб відповідач зухвало ігнорує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Натомість, за місцем проживання матері і дитини у м. Києві, позивач організувала для сина зовсім інший, соціальний спосіб життя, що сприяв повноцінному та різносторонньому розвитку дитини. Окрім приватного дитячого садка « Малюк Арістотель » ОСОБА_3 у період проживання з матір`ю відвідував школу верхової їзди «Поні-клуб», басейн ТОВ «Щастя кідс» та дитячу академію футболу і ці обставини були досліджені судом у вищезгаданих рішеннях суду при визначенні якнайкращих умов для дитини.

Після 16 листопада 2022 року при спробі позивачем покинути домоволодіння АДРЕСА_1 разом з сином, відповідач ОСОБА_2 їм фізично перешкоджав. По вказаним фактам позивач зверталась до правоохоронних органів, що підтверджується відповідями Житомирського РУП ГУНІ в Житомирській області №11942 від 10 січня 2023 року та №1128 від 23 січня 2023 року.

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку із невиконанням рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке набрало законної сили, просила відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у батька та передати їй.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини задоволено. Відібрано у ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері - ОСОБА_1 . Рішення в частині відібрання дитини і повернення її матері допущене до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відібрання дитини не відповідає її інтересам та призведе до різкої зміни звичного місця проживання та може заподіяти дитині психологічної травми. Адже дитина протягом півтора року постійно проживає з батьком, дитина звикла до обстановки та соціалізувалася за новим місцем проживання, відвідувала дошкільні навчальні заклади, а з 01 вересня 2023 року почала відвідувати школу. Подальше проживання дитини у стійкому та благонадійному середовищі відповідає її інтересам, а мати самоусунулася від виховання дитини та приїздить до дитини раз на 2-3 місяці.

Вказує, що судом були відхилені або залишені без розгляду всі клопотання сторони відповідача, зокрема стосовно дослідження психологічного стану дитини. Відповідач подавав три різних клопотання про проведення психологічної експертизи дитини судово-медичним експертом, психологом центру соціальних послуг або приватним психологом, суд відхилив всі три клопотання. Проте 03 липня 2023 року судом було встановлено порядок судового розгляду цивільної справи, в тому числі і вирішено питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини ОСОБА_3 та ухвалено викликати дитину на допит в суд та заслухати думку дитини у присутності обох батьків, також без присутності психолога або фахівця/спеціаліста. Відповідач неодноразово наголошував на необхідності залучення при розгляді даної справи та опитування дитини дитячого психолога, проте, суд першої інстанції проігнорував дані клопотання.

Зазначає, що під час розгляду справи представником Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради Баб?яком М.М. засобами електронного поштового зв`язку неодноразово були спрямовані заяви про розгляд справи без його участі, і суд першої інстанції проводив розгляд справи фактично без участі представника Служби у справах дітей, хоча в даній категорії справ участь органу опіки та піклування є обов`язковою.

Звертає увагу суду, що зміна місця проживання дитини з села Святопетрівське Бучанського району Київської області на село Вереси Житомирського району Житомирської області відбулася з метою переїзду дитини до більш безпечного регіону, у зв`язку з початком повномасштабної війни та триваючими на той час бойовими діями на території Київської області, тому, що матір дитини станом на день початку війни 24 лютого 2022 року і до 15 травня 2022 року перебувала на відпочинку за кордоном і всі питання щодо дитини, її безпеки, виїзду в більш безпечний регіон та всі інші питання, вирішував батько.

Таким чином, дії батька щодо зміни місця проживання дитини були здійснені в інтересах дитини, були виправданими та відповідальними. Крім того, батько повідомляв матір дитини про місце проживання дитини, тримав її в курсі всіх подій, які відбувалися з дитиною, надсилав фото та відео, а також забезпечив регулярне спілкування дитини та матері. З травня 2022 року і по даний час матір має можливості приїжджати до дитини і проводити час тоді, коли матір сама цього забажає, в середньому матір приїжджає до дитини раз в 2-3 місяці.

Додає, що в своєму рішенні суд першої інстанції згадує рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022 року, постанову апеляційної інстанції від 16.11.2022 року, постанову Верховного Суду від 22.02.2023 року у справі №278/2609/21, та зазначає як преюдиційний факт, що із зазначених процесуальних рішень також вбачається, що мати дитини піклувалася про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечувала сина належними умовами для його проживання, виховання та розвитку. Проте, в той же час, суд не звертає уваги на те, що при розгляді справи №278/2609/21 був залучений спеціаліст органу опіки та піклування, який в липні 2022 року надав чітку та обґрунтовану думку про те, що мати (позивач) втратила зв`язок з дитиною, а у батька (відповідача) з дитиною є стійкий емоційний зв`язок і дитині краще залишитися проживати з батьком. Інших досліджень психологічного стану дитини, висновків експертів чи спеціалістів з липня 2022 року не було, хоча відповідач неодноразово намагався ініціювати залучення спеціаліста (психолога).

Крім того, суд зобов`язав Житомирську службу у справах дітей провести повне дослідження справи та зробити новий висновок. Житомирська Служба по справах дітей, всупереч чинному законодавству, не провела психологічне дослідження дитини, а також не провела засідання комісії з викликом обох батьків для ознайомлення з їх аргументами стосовно визначення місця проживання дитини. Своїм висновком від 07 червня 2023 року Виконавчий комітет Житомирської міської ради (Служба у справах дітей) грубо порушив чинне законодавство у сфері охорони прав дитини та батьківських прав, а також виявив свою упередженість по відношенню до батька, ухваливши висновок на користь матері без фактичного дослідження всіх обставин. Суд, всупереч аргументам батька про незаконність висновку Служби по справах дітей, долучив цей документ до справи, відмовився викликати представника Служби в суд за роз`ясненнями, та відмовився зобов`язати Службу зробити новий висновок, який би відповідав всім вимогам чинного законодавства.

Також вказує, що суд першої інстанції провів розгляд справи без участі відповідача та його представника, визнав причини їх неявки на судові засідання неповажними, хоча докази поважності причин неявки на призначені судові засідання були надані стороною відповідача. Даний факт вважає грубим порушенням процесуальних прав відповідача.

Представник позивача подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що зі змісту позовної заяви та оскаржуваного рішення вбачається, що позов було подано з правових підстав, визначених ч. 1 ст. 162 СК України та супутнього правового обґрунтування, зокрема, і усталеною правовою позицією ВС, відповідно до якої - якщо боржник не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини добровільно, стягувач може звернутися до суду з вимогою про відібрання дитини (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №650/1631/19, аналогічна правова позиція викладена також у постановах КЦС ВС від 26 лютого 2020 року у справі №742/1593/19; від 5 квітня 2018 року у справі №752/17200/17-ц; від 24 жовтня 2018 року у справі №487/545/17-ц; від 17 вересня 2020 року у справі №673/258/19).

Зазначає, що твердження відповідача про те, що йому судом відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи відповідає дійсності. У зв`язку з цим, слід зауважити, що призначення судом експертизи в даній категорії справи є правом, а не обов`язком суду, а зважаючи на обставину, яку відповідач просив встановити і яка не відноситься до переліку обставин, визначених ст. 105 ЦІК України, то така відмова є правомірною і не є порушенням норм процесуального права. Також при вирішенні цього клопотання суд керувався категорією справи, адже даний спір виник між сторонами не щодо визначення місця проживання дитини, а саме щодо відібрання дитини з правових підстав згідно ст. 162 СК України. Окрім цього, на думку сторони позивача, відповідач не був позбавлений можливості провести експертизу в порядку ст. 106 ЦПК України, адже саме з ним проживає дитина і перешкод для отримання та подання суду такого доказу, якщо він вважає його необхідним - не було. Відмовляючи відповідачу в задоволенні клопотання про призначення психологічної експертизи, суд першої інстанції ухвалив - заслухати в судовому засіданні думку дитини, обов`язок забезпечити явку дитини поклав на відповідача. Всі аргументи сторони відповідача про порушення порядку з`ясування думки дитини без участі психолога, представника служби у справах дітей ЖМР тощо - є безпідставними, оскільки заслуховування думки дитини - ОСОБА_3 не відбулося через не забезпечення його явки в судове засідання відповідачем, а тому встановити чи проведено воно належним чином - не представляється можливим.

Додає, що як вбачається з матеріалів справи до участі були залучені Служба у справах дітей ЖМР та Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації. Представник служби у справах дітей ЖМР був присутній під час розгляду справи, виконав свій обов`язок по наданню до суду відповідного висновку служби в даній справі та діяв в межах своїх повноважень. Процесуальне законодавство не передбачає визнання судом участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (її представника), обов`язковою. А тому заява третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, про закінчення розгляду справи у відсутність представника служби та прийняття цієї заяви судом не є процесуальним порушенням.

Окрім того вказує, що рішення суду першої інстанції в справі №278/2609/21 ухвалено 12.01.2022 р., а тому, вочевидь, вказана в апеляційній скарзі думка спеціаліста від липня 2022 р. судом першої інстанції не досліджувалась, як обставина, яка встановлена судом, в рішенні суду не зазначена. Обставина, на яку посилається відповідач - думка спеціаліста із змістом, викладеним в апеляційній скарзі, в постанові апеляційного суду не викладена як обставина, яка встановлена рішенням суду, а тому відсутні підстави вважати і преюдиціальною.

Щодо незгоди відповідача із висновком служби у справах дітей ЖМР зазначає, що зазначений доказ, з поміж інших, був врахований судом при ухваленні оскаржуваного рішення. Аргументи апеляційної скарги щодо невідповідності зазначеного висновку вимогам чинного законодавства є підставою для оскарження вказаного рішення виконкому ЖМР, яким такий висновок затверджено, в судовому порядку. Однак, відповідач рішення виконкому ЖМР про затвердження висновку органу опіки та піклування не оскаржував і на сьогодні воно є чинним. Суд першої інстанції, перевіривши письмові доводи відповідача, не встановив підстав, передбачених ч. 6 ст. 19 СК України для неврахування висновку органу опіки та піклування, тобто не визнав його недостатньо обґрунтованим та/або таким, що суперечить інтересам дитини.

Додає, що сторона відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції була представлена окрім безпосередньо відповідача також трьома його представниками. Засідання в межах підготовчого провадження у період з 14.02.2023 року по 23.05.2023 року неодноразово відкладались з причин неявки когось із представників відповідача, вирішення заяв та клопотання кожного з них, а це неодноразові клопотання про закриття провадження в справі, його зупинення, численні відводи тощо були розглянуті судом першої інстанції по суті. Жодне засідання у вказаний період не було проведено без участі сторони відповідача. Відповідач та його представники не з`явились в судові засідання 26 та 31 липня 2023 року, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Окремо слід зауважити, що в судове засідання 26.07.2023 року представник відповідача Ткачук В.В. не з`явився, однак у час, коли відбувалось судове засідання, особисто прибув безпосередньо до канцелярії суду і подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке було вирішено судом по суті, однак в судове засідання навіть із запізненням не піднявся та участі у ньому не брав, хоча, вочевидь, мав таку можливість. Сторона відповідача всупереч вимогам положень ч. 2 ст. 43, ст. 44, 214 ЦПК України розпорядження головуючого в справі проігнорувала. А тому вважаємо, що суд, з врахуванням викладеного, а також стадії розгляду справи, а це закінчення судового розгляду, обґрунтовано та в межах вимог ЦПК України продовжив розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідач подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що під час розгляду справи про оскарження дій виконавця суддя Дубовік О.М. заздалегідь висловила свою позицію щодо спірних правовідносин по даній справі. Окрім того, судом були порушені процесуальні права відповідача. Також суддя під час судових засідань по даній справі неодноразово зазначала, що ця справа покликала вирішити питання виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини. Однак, відповідач звертає увагу, що позов у цій справі спрямований не на захист (відновлення) порушеного права позивача у формі негайного реагування на самочинну зміну відповідачем місця проживання дитини, як це зазначено у статті 162 СК України, а на забезпечення виконання рішення про визнання місця проживання дитини разом з позивачем.

Також повідомляє суду про наступний факт, який відбувся вже після винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а саме 20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 прибула до Вересівського ліцею Житомирської міської ради, де навчається дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі сторонніх чоловіків у військовій формі, з метою силою забрати дитину з навчального закладу. Чоловіки з якими прибула ОСОБА_1 до начального закладу, вели себе агресивно, спричинили штовханину з ОСОБА_2 в навчальному закладі, свідками чого були учні. Навчальний процес був зірваний, а також подібні дії спричинили моральні страждання малолітньому Адріану, а також загрозу безпеці інших учнів вказаного навчального закладу. Відношення дитини до мами, яка на момент приїзду не відвідувала дитину майже 3 місяці, відображено у рапорті працівника поліції, в якому зазначено: «малолітній ОСОБА_3 категорично відмовився іти з матір`ю». Також класний керівник ОСОБА_9 , яка стала свідком події, відзначила, що коли ОСОБА_1 увійшла в клас під час уроку з людиною в камуфляжі, дитина вчепилася в парту, почала бити себе руками по голові і відмовлялася йти до матері, допоки ОСОБА_1 не збрехала дитині, що тато чекає на них в коридорі. Враховуючи вищезазначені події, стає зрозумілим, чому орган опіки та піклування приховує висновок психолога (півтора річної давнини), чому суд першої інстанції відмовив у залученні психолога до процесу, у призначені психологічної експертизи, тощо.

Представник відповідача - адвокат Ткачук В.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її вимог, скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники третіх осіб - Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради та Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради в черговий раз спрямував до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30.06.2017 року (т.1, а.с.14).

21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 21.10.2022 року (а.с.10, т.1).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022 року у справі №278/2609/21 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_1 . У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини відмовлено (т.1, а.с.15-16).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022 року залишено без змін (т.1, а.с.18-28).

Постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16.11.2022 року у даній справі залишено без змін (т.3, а.с.50).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 просила відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у батька та передати їй у зв`язку із невиконанням рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке набрало законної сили, посилаючись на положення статті 162 СК України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що небажання відповідача добровільно виконати судов рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю (про що стверджував також під час судових засідань і такий факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи), відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, тощо, суд приходить до переконання, що позивачем правильно обрано такий спосіб захисту порушеного права, що повністю відповідає вимогам ст. 15, 16 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому, варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у статті 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України.

Результати аналізу відповідної практики ЄСПЛ засвідчують, що тривале невиконання органами влади Договірних держав рішень національних органів щодо передачі дітей під опіку одного з батьків, як правило, має наслідком констатацію ЄСПЛ порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зокрема, це обумовлено тим, що значні затримки з виконанням таких рішень часто призводять до порушення нормальних сімейних зв`язків між дітьми і одним із батьків, ускладнюючи чи взагалі унеможливлюючи їх возз`єднання в майбутньому.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ спільне перебування батьків і дітей у компанії один одного становить фундаментальну складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції (справа «Монорі проти Румунії та Угорщини», заява № 71099/01, рішення від 05 квітня 2005 року).

Право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції (справа ЄСПЛ «К. та Т. проти Фінляндії», заява № 25702/94, рішення від 27 квітня 2000 року).

Хоча найважливіше завдання статті 8 - захист особи від довільних дій державних органів, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері людських взаємин (див. зокрема справу Mikuliж v. Croatia, № 53176/99, рішення від 7 лютого 2002 року, § 57 та справу S. H. and Others v. Austria) [ВП], № 57813/00, від 3 листопада 2011 року, § 87).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16?ц (провадження № 61?28728св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19).

Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (частина перша статті 18 СК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.

Якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 10 СК України).

Законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі № 461/3122/19 (провадження № 61-10148сво22)).

Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».

У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один із батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.

Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №183/1464/22, в якій суд касаційної інстанції відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/2778/17 (провадження № 61-37919св18).

Дослідивши матеріали справи колегія приходить до висновку про відсутність факту самочинної зміни місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком - ОСОБА_2 як основної умови застосування статті 162 СК України, з огляду на наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_1 із проханням надати її дозвіл на виїзд з ОСОБА_3 за кордон, однак останній не надав свій дозвіл. 17.02.2022 року ОСОБА_1 , домовившись із ОСОБА_2 про те, що їх син залишиться з ним, виїхала з України за путівкою закордон, однак не мала можливості вчасно повернутися в Україну у зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України. Окрім того, до вказаних обставин ОСОБА_3 періодично проживав як з матір`ю, так із батьком.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Зокрема у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 року у справі №278/2609/21 судом встановлено, що:

«Батько також приймав активну участь у вихованні сина, забирав його з садочка, дитина періодично перебувала з ним за місцем його проживання у с. Святопетрівське Бучанського району Київської області. Проте, після ухвалення 12 січня 2022 року оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з початком запровадження 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні, дитина проживає разом з батьком за місцем реєстрації останнього за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Також судами попередніх інстанцій установлено, що позивач зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд з дитиною за кордон, проте такий не отримала, а тому 17 лютого 2022 року виїхала з України за путівкою та у зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України не змогла вчасно повернутися додому. На її прохання вивезти до неї дитину, відповідач відмовляв. Повернувшись в Україну, вона відразу поїхала до сина, проте ОСОБА_2 відмовив повернути дитину, у зв`язку з чим вона зверталась у поліцію. З того часу ОСОБА_2 постійно перешкоджає їй у нормальному спілкуванні з сином, виконанні батьківських обов`язків щодо його виховання, дозволяє побачення з сином на території свого будинку і тільки в його присутності».

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2022 року у справі №278/2609/21 про визначення місця проживання ОСОБА_3 із матір`ю набрало законної сили лише 16.11.2022 року.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 із 17 лютого 2022 року залишився проживати із батьком за добровільною згодою матері на основі домовленості його батьків та проживає із ним і даний час, колегія суддів вважає, що з боку батька - ОСОБА_2 самочинної зміни місця проживання дитини не було, у тому числі після набрання законної сили рішення про визначення місця проживання дитини.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька - ОСОБА_2 та передачу його матері - ОСОБА_1 є помилковим.

Окрім того, колегія суддів прийшла до висновку про часткову втрату зв`язку матері з дитиною, який не може бути відновлений одномоментно, тому задоволення вимог позивача на цей час не матиме позитивного впливу на дитину, її психоемоційний стан, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, що не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, з огляду на наступне.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Під час апеляційного розгляду стороною відповідача у справі було надано ряд документів на підтвердження психо-емоційного зв`язку дитини із батьками, стану психологічного здоров`я дитини та доцільності відібрання дитини у батька та передачі матері.

Зокрема із дитиною протягом всього періоду розгляду даної справи у суді працював приватний психолог ОСОБА_12 , яка досліджувала психологічний стан та поведінкові особливості дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ознаки та особливості процесу соціалізації дитини за місцем її проживання.

У висновку про результати психологічного дослідження від 02.03.2023 року зазначено, що про матір ОСОБА_3 говорить позитивно, зазначає, що іноді спілкується з мамою по телефону, а також проводить спільно час, коли мама приїжджає. Загалом наявні всі ознаки здорової соціалізації ОСОБА_3 за місцем його проживання. Негативні фактори за місцем проживання дитини станом на день підготовки висновку відсутні. Різка зміна місця постійного проживання дитини та звичного для нього середовища не відповідає інтересам дитини та може спричинити заподіяння дитині психологічної травми (а.с.42-43, т.4).

Відповідно до висновку про результати психологічного дослідження від 11.09.2023 року, мати ОСОБА_3 самовідсторонилася від виховання та втратила зв?язок з дитиною, про що попереджав державний психолог Житомирського центру соціальних послуг ще влітку 2022 р. З березня 2023 року по цей час мати приїздила до дитини 4 рази і провела з нею по кілька годин кожного разу. Про матір дитина останнім часом почала висловлюватися здебільшого негативно, або взагалі відмовляється про неї розмовляти. Дитина також почала частіше згадувати про те, що мати його била, коли він приводив з нею час в Києві. У дитини сформувався міцний емоційний зв?язок та довіра до батька, мати дитини участі у розвитку та вихованні не приймає. На момент написання цього висновку, мати не приїздила до дитини майже 2 місяці. Виходячи із вказаних вище особливостей психологічного стану ОСОБА_3 , позитивних умов його розвитку, відвідування школи, та зважаючи на те, що він тривалий час (більше 1,5 року) знаходиться з батьком за місцем свого проживання у селі Вереси Житомирської області, можна впевнено визначити, що різка зміна місця постійного проживання Дитини та звичного для нього середовища не відповідає жодним інтересам дитини, та обов?язково викликає дуже серйозну та непоправну психологічну травму (а.с.44-46, т.4).

Із висновку про результати психологічного дослідження від 18.11.2023 року вбачається, що події 20 жовтня 2023 року, коли мати з`явилася в школі з невстановленими особами, під час занять, мали сильний негативний вплив на психологічний стан дитини і його відношення до матері. ?? ОСОБА_3 дуже сильно перелякався, що його перевезуть в інше місце, да немає його друзів, батька, школи, спортивної секції, іграшок, тварин, тощо. ??Дитина була суттєво і негативно вражена тим, що мати йому збрехала, «вона сказала що ми підемо до папи, а папи там не було». Також він став постійно тривожитися, коли бачить людину в камуфляжі, «а вдруг це погані агенти від мами, щоб мене до неї забрати». ??Дитина категорично відмовляється розмовляти з матір`ю по телефону, в дитини загострилися спогади про те, як мати його била в 3-4 річному віці. Виходячи із вказаних вище особливостей поточного психологічного стану ОСОБА_3 , необхідним є проведення всебічної експертизи психологічного станку дитини судовим експертом. Вплив негативних факторів на розвиток дитини на даний момент суттєвий, та вимагає негайного втручання фахівців, щоб обмежити негативний вплив на дитину та подальше заподіяння психологічних травм (а.с.47-48, т.4)

??Також 04.01.2024 року за результатами психологічного дослідження був складений висновок, відповідного якого події 20 жовтня 2023 року, коли мати з`явилася в школі з невстановленими особами, під час занять, до сих пір мають сильний негативний вплив на психологічний стан дитини і його відношення до матері. ?? ОСОБА_3 постійно відмовляється спілкуватися з матір`ю по телефону, яка телефонує вже раз на тиждень, а дитину не бачила вже 2,5 місяці. Дитина дуже нервово ставиться до незнайомих осіб, особливо військових, бо вони можуть бути «поганими агентами мами, щоб забрати мене до неї». Виходячи із вказаних вище особливостей поточного психологічного стану ОСОБА_3 , наявні ознаки психологічної травми. Дитина постійно детально розповідає про минуле фізичне насилля з боку матері, а також про готовність дати відсіч матері, якщо вона приїде в гості.

Також судом встановлено, що 26.04.2024 року за результатами звернення ОСОБА_2 до Житомирського міського центру соціальних служб Житомирської міської ради про організацію надання психологічних послуг ОСОБА_3 , 2017 року народження, було проведено психодіагностичну роботу.

Згідно інформації про психодіагностування встановлено, що після проведених психологічних методів діагностики психоемоційного стану та активного вислуховування було з`ясовано, що ОСОБА_3 неприємно говорити про маму, тому що він починає відчувати страх за власну безпеку, оскільки вже переживав ситуацію, яка відбулася з ним у школі, коли приїхали «великі дядьки від мами і хотіли його забрати», але, на щастя, зі слів дитини, тато його врятував. За результатами інтерпретації методик «Малюнок сім`ї» та «Три дерева», можна зробити висновок, що найбільш емоційно близьким членом сім`ї ОСОБА_3 вважає тата. Маму малювати відмовився пояснюючи тим, що вона з ними не проживає, вони не спілкуються, і він не хоче малювати її на одному малюнку з собою та татом. Також за інтерпретацією проективних малюнків хлопчика прослідковується бажання дитини обмежити намальованих членів родини (себе, тата, бабусю та домашніх улюбленців) у просторі, що може вказувати на несвідому потребу у додатковій безпеці та підтримці. Промальовані елементи на малюнках вказують на те, що центральне місце у житті дитини займає тато, ОСОБА_3 хоче бути схожим на нього та намагається наслідувати його. Також вони мають багато спільних планів на майбутнє. Міжособистісні стосунки в сім`ї, де проживає дитина, доброзичливі та гармонійні. Батько активно займається повноцінним розвитком та створює комфортні умови для проживання, розвитку та самореалізації сина. Під час бесіди з ОСОБА_3 про можливу перспективу відновлення спілкування з матір`ю, хлопчик спочатку категорично відмовився, але після бесіди про сім`ю, сімейні цінності, важливість підтримки родинних стосунків, сказав, що можливо і міг би зустрітися з матір`ю, щоб переконатися, чи вона змінилася і стала хорошою, але при умові, що тато буде завжди поряд (а.с.150-152).

18 березня 2024 року на замовлення ОСОБА_2 була проведена судовим експертом ОСОБА_14 судово-психологічна експертиза в іншій справі №752/13504/23, за результати якої складено висновок експерта №1. Відповідно до якого, ставлення ОСОБА_3 до матері характеризується відсутністю стабільної позитивної психологічної прив`язаності, ОСОБА_3 не відчуває себе безпечно поряд із матір`ю, не встановлені прихильні та довірливі з нею відносини. ОСОБА_3 неодноразово наголошував на тому, що мати проявляла до нього форми неприйнятного покарання у вигляді побиття. Дії матері мають причинно-наслідковий зв`язок із наявними у дитини переживаннями травмуючої ситуації. Враховуючи результати проведеного психодіагностичного дослідження ОСОБА_3 , його актуальні умови розвитку та виховання, той факт що у нього не сформована прихильність до матері, яке супроводжується вибуховими негативними емоційними проявами до ОСОБА_1 , відновлення взаємодії матері із сином, повинно відбуватися виключно за бажанням дитини, бути безпечним для емоційного стану ОСОБА_3 , проходити в супроводі психолога та в умовах, які вибере сам ОСОБА_3 . За бажанням дитини, зустрічі із матір?ю можуть проходити у супроводі батька. Різка зміна умов життя ОСОБА_3 з дому батька в будинок матері, може різко негативно вплинути на подальший психічний розвиток дитини (а.с.126-148, т.4).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає за доцільне взяти до уваги висновки про результати психологічних обстежень, висновок експерта від 18.03.2024 року та інформацію психодіагностування як письмові докази психологічного стану дитину на час розгляду справи, та надати їм оцінку у сукупності з іншими доказами наданими сторонами.

При цьому посилання сторони позивача про те, що висновок експерта від 18.03.2024 року не може бути прийнятий судом до уваги через те, що мати не була допитана під час проведення експертизи, ніяким чином не випливає на результати дослідження психологічного стану дитини. Крім того, стороною позивача доказів щодо доцільності відібрання та впливу такого на психологічний стан малолітньої дитини подано не було, клопотань про призначення психологічної експертизи не заявлялось.

У суді першої інстанції було витребувано висновок органу опіки та піклування щодо доцільності відібрання дитини у батька та передачі матері. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо відібрання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 706 від 07.06.2023 року виконавчий комітет Житомирської міської ради зважаючи обставини справи, враховуючи, що прийняття даного рішення не позбавляє будь-кого з батьків у подальшому реалізовувати власні права та обов`язки з виховання та утримання дитини, вважає за доцільне відібрати малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , та передати матері ОСОБА_1 (т.2, а.с.206).

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Однак, колегія суддів, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, вважає, що вказаний висновок є не достатньо обґрунтованим, оскільки орган опіки та піклування не висловив своєї позиції щодо наявності підстав для відібрання дитини, а лише констатував невиконання ОСОБА_2 рішення суду про визначення місця проживання дитини із матір`ю.

Колегія суддів вважає за необхідне взяти до уваги обставини, що сталися 20 жовтня 2023 у Вересівському ліцеї Житомирської міської ради, де навчається ОСОБА_3 .

Згідно пояснень ОСОБА_2 , наданих поліцейському офіцеру громади Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області, його колишня дружина - ОСОБА_1 прибула до ліцею у супроводі із невстановленими особами, які силою вивели його сину із класу під час уроку (а.с.188, т.3).

Окрім того, свої пояснення з приводу ситуації, яка склалася у ліцеї із учнем - ОСОБА_3 , надав заступник директора. Він вказував, що 20.10.2023 року близько 09 год. 30 хв. прийшла ОСОБА_1 з метою забрати з навчального закладу свою дитину та принесла письмову заяву, в якій просила віддати документи її сина зі школи. Про вказане повідомили батька - ОСОБА_2 , який прибув до ліцею та зателефонував до поліції. Додавав, що ОСОБА_1 приїхала до ліцею із невідомими особами чоловічої статі. Малолітній ОСОБА_3 категорично відмовився йти із матір`ю (а.с.190-191, т.3).

Щодо ситуації, що склалася, була проведена бесіда із ОСОБА_3 , що вбачається із висновку експерта №1 за результатами проведеної судово-психологічної експертизи від 18.03.2024 року, щодо доцільності зміни місця проживання дитини та інших питань психологічного стану дитини. Зокрема вказано, що замість активних дій на налагодження психологічного контакту з сином, мати 20.10.2023 року хотіла забрати сина зі школи з собою, до власного постійного місця проживання. Своїми діями, вона завдала дитині додаткового емоційного потрясіння. ОСОБА_3 відчув сильну емоцію страху, що підтверджується як розповідями ОСОБА_16 ( ОСОБА_3 категорично відмовився йти з матір`ю), висновком психолога (наявні ознаки психологічної травми), розповіддю батька. «После того как она с бандитами приехала в школу и пыталась его украсть он испугался до смерти. Для него теперь слово «мама» это все та словами самого ОСОБА_3 (Дальше, хотела меня забрать, я испугался, а потом, папа меня защитил). Отже, різка поява матері вжитті ОСОБА_3 із наміром забрати його до себе викликала у дитини сильну емоцію страху. Надмірне емоційне переживання даної події, призвело до порушення психологічних структур особистості дитини, зміну його психологічного благополуччя, зміну його поведінки (за свідченнями батька почався регрес у його фізичному та розумовому розвитку, про що йому говорили в школі), що в психології кваліфікується як переживання дитиною травматичного досвіду.

На момент дослідження (24.02.2024 року), психоемоційний стан ОСОБА_3 не відновлений, до матері все ще відчуває негативні переживання, емоції гніву та образи. Загострилася недовіра до матері та фіксація на негативних переживаннях пов`язаних з матір`ю. Дитина, навіть, розповідаючи про подарунок від матері (конструктор, який він викинув), відчуває почуття провини та сорому. Отже, дитина за останні півроку (з вересня 2023 року по лютий 2024 року) пригнічує емоції любові до матері, що є не природнім в системі сімейних взаємовідносин та негативно впливає на психічний розвиток ОСОБА_3 (а.с.145 (зворот), т.4).

Згідно висновка про результатами психологічного обстеження від 28.11.2023 року вбачається, що події 20 жовтня 2023 року, коли мати з`явилася в школі з невстановленими особами, під час занять, мали сильний негативний вплив на психологічний стан дитини і його відношення до матері (а.с.47-48, т.4).

З урахуванням вищезазначеного, вбачається, що батько має більш тісний психоемоційний контакт з дитиною, дитина прихильна до батька, між матір`ю та дитиною частково втрачено соціальний та емоційний зв`язок.

Суд звертає увагу, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Між сторонами склались вкрай неприязні відносини, які існують тривалий час, що також є наслідком того, що дитина втратила соціальний зв`язок з матір`ю.

Інтереси дитини на цей час переважають над бажанням матері щодо відібрання дитини та повернення її матері. Задоволення вимог позивача на цей час не забезпечить дитині захист якнайкращих інтересів, адже повна та різка зміна середовища дитини, може становити певні ризики для душевної рівноваги дитини, особливо на початку спільного проживання, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, відбудеться зміна стійкого сімейного середовища, оточення, розрив звичних життєвих зв`язків, однозначна зміна особистого сприйняття оточення, можна однозначно ствердити, що таке не матиме позитивного впливу на дитину, її психоемоційний стан, а тому на теперішній час не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

Разом з тим, суд приймає до уваги доводи позивача, що невиконання рішення суду щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю, зважаючи на існування конфліктних відносин між сторонами та того, що позивач не має змоги безперешкодно бачитись з дитиною, позбавляє дитину повноцінної материнської опіки, а ОСОБА_1 ? на повноцінне спілкування з дитиною.

Мати дитини, яка безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Відтак позивачу як матері потрібно поступово входити в життя дитини.

При цьому, обом сторонам - батькам дитини необхідно вчиняти активні дії саме на відновлення зв`язку матері з сином задля повноцінного психологічного розвитку дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи тривалий спір про визначення місця проживання малолітньої дитини та її відібрання, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Колегія суддів звертає увагу, що сторонам слід прийняти, що дитина не може бути інструментом для з`ясування стосунків, а негативне відношення батька до матері, може розвинути в дитини небажані психотравмуючі наслідки, формування негативної думки про матір у дитини, а також формування дитини як повноцінної особистості, на що також звернув увагу експерт у своєму висновку.

Під час розгляду у суді першої та апеляційної інстанції стороною позивача були надані докази на підтвердження факту здійснення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні із дитиною та невиконання рішення суду про визначення місця проживання дитини із матір`ю, зокрема:

- копію протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 22.12.2022 року від ОСОБА_1 про те, що в період часу із 11.05.2022 року по 22.12.2022 року її колишній чоловік - ОСОБА_2 перешкоджає бачитися із дитиною та не віддає її по рішенню суду (а.с.32, т.1);

- копію постанови про відкриття виконавчого провадження №71439853 щодо виконання виконавчого листа №278/2609/21, який виданий 29.03.2023 року, про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_1 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) (а.с.160, т.3);

- копію акту державного виконавця від 10.08.2023 року (а.с.161, т.3);

- копію акту державного виконавця від 15.09.2023 року (а.с.163, т.3);

- копію акту державного виконавця від 29.09.2023 року (а.с.164, т.3);

- копію ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 10.01.2024 року у справі №278/673/23 про оголошення в розшук дитини - ОСОБА_3 (а.с.159, т.4);

- відповідь Житомирського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Житомирській області №73а/3/201/03/2024 від 02.04.2024 року про встановленння адреси фактичного місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.161, т.4);

- копію акту державного виконавця від 15.05.20524 року (а.с.165, т.4);

- копія листа Служби (Управління) у справах дійтей Житомирської міської ради №358/2/1680 від 28.06.2024 (а.с.172, т.4).

Апеляційний суд вважає за доцільне наголосити, що ОСОБА_2 не потрібно чинити позивачу перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки така поведінка суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також колегія суддів звертає увагу ОСОБА_1 , що за обставин, що склалися, матері потрібно поступово входити в життя дитини, обом батькам дитини необхідно вчиняти активні дії на відновлення зв`язку матері з сином задля повноцінного психологічного розвитку дитини.

З урахування вищевказаного, суд констатує, що відібрання дитини та повернення її до матері на цей час не буде в повній мірі відповідати інтересам дитини, зважаючи, що у матері та сина втрачений психоемоційний контакт. Задоволення вимог позивача на цей час не забезпечить дитині захист якнайкращих інтересів, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував всіх обставин, які мають значення для справи, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача про відібрання дитини.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовуз вищевказаних підстав (п. 3, п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий Судді