РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради надміру виплачені кошти допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам в розмірі 40 00, 00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради сплачений судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, 20.04.2022 ОСОБА_1 подав до департаменту соціальної політики (перейменовано в департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради на підставі рішення Луцької міської ради від 31.01.2024 № 55/122) заяву про призначення йому допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Відповідно до призначення по особовій справі Відповідачу призначено допомогу щомісяця - 2000 грн. в період з 01.03.2022 по 31.05.2022, що підтверджується рішенням від 07.05.2022. Надалі допомога продовжена автоматично, оскільки Відповідач в заяві зазначив, що у нього наявне зруйноване житло. За даними верифікації Мінфіну від 10.08.2023 виявлено невідповідності в особовій справі Відповідача за кодом 428 «Зареєстроване/задеклароване місце проживання особи, яка є отримувачем допомоги на проживання ВПО, не входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерації, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309. Інформацію про те, що житловий об?єкт Відповідача, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не відноситься до об?єктів пошкоджених внаслідок збройної агресії російської федерації, підтвердила Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація у відповіді № 109-1443 від 06.03.2024. Отже, Відповідач не мав права на отримання грошової допомоги на проживання ВПО з 01.05.2022 по 31.12.2023 відповідно до норм чинного законодавства України, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

До Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю із Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшов вказаний позов.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2024 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцеву Д.О.

18 листопада 2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

18 грудня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову та просить відмовити.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20.04.2022 ОСОБА_1 подав до департаменту соціальної політики (перейменовано в департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради на підставі рішення Луцької міської ради від 31.01.2024 № 55/122) заяву про призначення йому допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до призначення по особовій справі Відповідачу призначено допомогу щомісяця - 2000 грн. в період з 01.03.2022 по 31.05.2022, що підтверджується рішенням від 07.05.2022. Надалі допомога продовжена автоматично, оскільки Відповідач в заяві зазначив, що у нього наявне зруйноване житло.

Порядок призначення та виплати вказаної допомоги регулюються Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі - Порядок № 332) в редакції на момент звернення та виплати допомоги, враховуючи гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначені Законом України від 20.10.2014 № 1706- VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон №1706-VII).

Частинами 1-4 ст. 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закон №1706-VII, на момент їх виникнення.

Факт внутрішнього переміщення Відповідача підтверджується довідкою № 764- від 20.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 3 Порядку №332 допомога надається щомісячно з місяця звернення до квітня 2022 р. включно на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень. Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Згідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Механізм взяття на облік внутрішньо переміщених осіб встановлено Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (далі - Порядок №509). Призначення та виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам регулюється Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі - Порядок №332).

Згідно пункту 21 Порядку №509 заява про взяття на облік може бути подана в електронній формі з використанням мобільного додатка Єдиного державного веб-порталу електронних послуг повнолітньою або неповнолітньою внутрішньо переміщеною особою, якій присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Пунктом 6 Порядку №332 встановлено, що для отримання допомоги внутрішньо переміщена особа заповнює заяву, яка формується засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія.

Так, Відповідач через Єдиний державний веб-портал електронних послуг подав заяву про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. На підставі поданої заяви Відповідачу було призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно з 01.03.2022. У подальшому допомога продовжувалась автоматично, у зв`язку з тим, що у Відповідача наявне зруйноване майно.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що Верховним Судом неодноразово зверталась увага на те, що конституційним принципом є принцип верховенства права який закріплений у статті 8 Конституції України, який визначає що особи здійснюють свої права за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а державні органи та їх посадові особи - за принципом «дозволено лише те, що прямо визначено законом».

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004).

Положенням частини першої статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності збоку набувача.

Законодавцем передбачені два винятки із правила, встановленого статтею 1215 ЦК України, щодо обов`язку повернення безпідставно набутих заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, пенсій, допомог, а саме: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року) зроблено висновок, що Державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст 11, 1212, 1215 ЦК України; ст.ст, 12, 13, 76-81, 141, 259, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові Департаменту соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: