КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/9902/21
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гамчука Андрія Андрійовича та представника Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвоката Нікішиної Олени Миколаївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року (суддя Ткач М.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Департамент міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про стягнення грошових коштів,

встановив:

у липні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно 4 866 500грн, з яких: 3 551 500грн в якості збитків за протиправно демонтоване нерухоме майно; 1 215 000грн в якості упущеної вигоди внаслідок недоотримання доходу (орендної плати) від реалізації права власника на передачу майна в оренду; 100 000грн моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що вона є власницею нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 з 23 жовтня 2015 року, яка була під`єднана до мереж електроживлення та водопостачання згідно укладених договорів про надання відповідних послуг. Вказану нерухомість вона здавала у строкове, платне користування (оренду) ТОВ «Основа Інфо», відповідно до договору оренди нежилого приміщення № 11/01/2018 від 11 січня 2018 року для розміщення магазину з продажу продуктів харчування та супутніх товарів.

Позивачка зазначала, що у вересні 2018 року орендарю було повідомлено про припис органів благоустрою міста Києва щодо надання відповідних документів на підтвердження законності розміщення тимчасової будівлі. При цьому, вказаний припис не було надіслано їй, як власнику майна, а сам припис стосувався тимчасової споруди, а не самого об`єкта нерухомості. Незважаючи на це, працівниками КП «Київблагоустрій» в

період з 2 жовтня 2018 року по 4 жовтня 2018 року було проведено демонтаж будівлі, при цьому вона не могла прибути на місце демонтажу та пояснити працівникам комунального підприємства про наявне у неї право власності на об`єкт у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 її сина.

Позивачка посилалась на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі № 640/20950/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2021 року, частково задоволено її позовні вимоги, визнано протиправним та скасовано доручення № 064-7310 від 2 жовтня 2018 року, видане Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); визнано протиправними дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу (знесення) нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Отже, протиправність дій та негативні для неї наслідки внаслідок демонтажу належного їй на праві власності нерухомого майна досліджено та встановлено у судовому порядку, що призводить до відповідальності винних осіб на підставі ст. 1173 ЦК України.

Позивачка, посилаючись на висновок експерта за результатами проведеного експертного оціночно-будівельного дослідження від 14 травня 2021 року № 10/10-21, зазначала, що ринкова вартість демонтованого (знесеного) нерухомого майна складає 3 551 500грн без ПДВ, що становить собою реальні збитки.

Також, позивачка зазначала, що до знесення вона здавала демонтоване майно в оренду та отримувала від ТОВ «Основа Інфо» орендну плату у розмірі 45 000грн на місяць на підставі договору оренди № 11/01-2018 від 1 лютого 2018 року, укладеного до 10 січня 2021 року, таким чином розмір недоотриманих нею коштів становить 1 215 000грн. Упущена вигода у даному випадку не абстрактна, а очевидна, підтверджена чинним на той момент договором оренди демонтованого майна, який вона та ТОВ «Основа Інфо», внаслідок незаконних дій відповідачів вимушені були розірвати достроково.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка зазначала, що протиправні дії відповідачів завдали їй моральної шкоди, що полягала у сильних душевних стражданнях, оскільки вони співпали у часі зі смертю її сина, який за свого життя допомагав їй у реалізації її прав, як власника спірного майна. При цьому у неї залишився онук та інший син, які є інвалідами та потребують піклування, тому знищення її майна та відсутність можливості отримувати дохід від здачі його в оренду призвело до необхідності прикласти значні зусилля, щоб вирішити свої матеріальні труднощі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 3 551 500грн, моральну шкоду у розмірі 20 000грн. Стягнуто з Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 164,85грн, витрати на правову (правничу) професійну допомогу у

розмірі 5 000грн. Стягнуто з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 164,85грн, витрати на правову (правничу) професійну допомогу у розмірі 5 000грн. У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвокат Нікішина О.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції передчасно прийняв рішення у справі та дійшов невідповідних висновків, не з`ясував всі істотні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Представник відповідача, посилаючись на Правила благоустрою міста Києва, затверджені рішенням Київської міської ради № 1051/1051 від 25 грудня 2008 року та Положення про Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), затвердженого розпорядженням Київської міської ради від 17 травня 2013 року № 711, зазначає, що саме Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є єдиним органом, який приймає рішення про примусовий демонтаж тієї чи іншої споруди у місті Києві, визначаючи юридичну долю споруди, її статус, тощо. Крім цього, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 640/20950/18 було встановлено саме протиправність дій Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) щодо прийняття рішення про демонтаж павільйону, нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 , отже відсутні підстави для стягнення шкоди з КП «Київблагоустрій» на підставі ст. 1166 ЦК України, так як шкоду завдано не з його вини.

Представник відповідача також посилається на те, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, оскільки не дослідив підстави виникнення у позивачки права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі не надав оцінку відсутності у позивачки документів, які підтверджують будівництво та введення в експлуатацію відповідного об`єкту нерухомості.

Також, представник відповідача зазначає, що наданий позивачкою звіт щодо визначення розміру матеріальних збитків № 10/10-21 від 14 травня 2021 року є неналежним доказом, оскільки в ньому розмір збитків ототожнюється з ринковою вартістю споруди, яку було визначено з використанням порівняльного методичного підходу (методу аналогів), який базується на співставленні та порівняльному аналізі цін продажу об`єктів, що подібні до об`єкта оцінки. Однак, оцінювачем в якості аналогів порівняння було взято об`єкти, які за своїми технічними та технологічними якостями не відповідали об`єктам оцінки, що призвело до необґрунтованого завищення ринкової вартості споруди суб`єктом оціночної діяльності майже у п`ять разів. При складанні вказаного звіту експерт для визначення вартості демонтованої будівлі шляхом порівняльного аналізу, у якості аналогів підібрав вбудовані нежитлові приміщення, тоді як згідно висновку експерта КНДІСЕ № 6258/10-15 від 24 січня 2011 року, який також міститься в матеріалах справи, демонтована будівля була типовим збірно-розбірним павільйоном з каркасом, що виготовлений з типових прокатних металевих елементів та був окремо розташованою будівлею.

Представник Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гамчук А.А. у поданій апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у

розмірі 6 247,28грн, посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 1173 ЦК України, однак у судовому рішенні зазначив диспозицію до статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим у рішенні суду виникла плутанина та суперечності. Поряд з цим, застосуванню у даних правовідносинах підлягає саме ст. 1173 ЦК України, тому підлягає з`ясуванню наявність протиправної поведінки відповідачів, шкоди (збитків) та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками.

Також, представник відповідача посилається на відсутність у діях Департаменту порушень закону, з огляду на те, що припис не є рішенням суб`єкта владних повноважень про демонтаж тимчасової спороди, а є актом, яким фактично здійснюється перевірка наявності чи відсутності проектно-дозвільної документації у власника на розміщення тимчасової споруди та жодним чином не може порушувати права, свободи та інтереси позивачки. Сам же демонтаж проводиться виключно за відсутності проектно-дозвільної документації. При цьому, позивачка у своєму позові сама вказала, що вона лише повідомила про наявність у неї такої документації, однак не виконала вимоги припису та не надала вказану документацію відповідачам.

Представник відповідача вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на преюдиційність встановлених у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року фактів, оскільки у випадку застосування до спірних правовідносин положень статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, тому суд першої інстанції мав встановлювати факт спричинення прямої шкоди позивачці з боку відповідача, а не встановлювати його вину.

Крім цього, представник відповідача вважає недоведеним факт заподіяння діями відповідачів позивачці моральної шкоди, оскільки сама наявність судового рішення в адміністративній справі про визнання розпорядження про демонтаж об`єкта нерухомості протиправним, не може свідчити про заподіяння позивачці моральної шкоди та наявності підстав для її відшкодування.

Також, представник відповідача зазначає, що позивачкою та її представником було порушено критерій реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності та необхідності), не доведена вказана сума у встановленому законом порядку, а договір, укладений після вчинення всіх процесуальних дій, є фіктивним.

У відзиві на апеляційну скаргу представника КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвоката Нікішиної О.М. представник Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гамчук А.А. доводи апеляційної скарги підтримав та просить рішення суду скасувати.

Представник відповідача погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що у судовому рішенні виникли суперечності між змістом ст. 1166, ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки з його змісту незрозумілим є те, яку саме з наведених статей та який порядок застосував суд першої інстанції, який визначив, що застосуванню підлягає саме ст. 1173 ЦК України, проте в описі виклав зміст ст. 1166 ЦК України.

Також, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно не дослідив підстави виникнення у позивачки права власності на демонтований об`єкт нерухомості та не надав правової оцінки відсутності в неї документів, які підтверджують будівництво та введення в експлуатацію відповідного об`єкта. Таким чином, у позивачки, як особи, яка без належних правових підстав здійснила самочинне будівництво на свій страх та ризик в порушення, встановлених для будівництва законодавчих норм, відсутні підстави для відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями, оскільки понесенню

заявлених позивачкою збитків передувала її власна неправомірна поведінка, що виключає можливість відшкодування відповідачами таких збитків.

У відзиві на апеляційну скаргу представника КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвоката Нікішиної О.М. представник ОСОБА_1 - адвокат Григоришен О.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник позивачки зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі № 640/20950/18 визнано протиправними дії обох відповідачів, оскільки матеріальну шкоду було завдано їх діями у сукупності, де Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав протиправне доручення, а КП «Київблагоустрій» його виконало. Відтак доводи представника КП «Київблагоустрій» про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності є безпідставними та спрямованими на надання переоцінки судовому рішенню, яке набрало законної сили, що у свою чергу суперечить принципу верховенства права, складовою частиною якого є принцип правової визначеності.

Також, представник позивачки, посилаючись на неодноразово висловлену правову позицію Верховного Суду, зазначає, що у разі вірного встановлення судом обставини справи та правильного вирішення спору, вказівка на інше правове застосування не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення, оскільки це не призводить до незаконності судового рішення, яким надано належну оцінку фактичним обставинам та прийнято законне рішення. Отже, незважаючи на те, що суд першої інстанції у змісті рішення процитував норму ст. 1166 ЦК України, замість ст. 1173 ЦК України, по суті спір вирішено правильно. При цьому мотивувальна частина рішення містить посилання як на ст. 1166 ЦК України, так і на ст. 1173 ЦК України, які суд розмежовує та пояснює.

Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неврахування наданого представником КП «Київблагоустрій» висновку експертного дослідження Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 17 квітня 2023 року № 45/9-46/9, оскільки такий висновок не містить усіх елементів, які процесуальним законодавством визнані для нього обов`язковими, а саме не зазначено, що такий висновок виготовлено для подання до суду, та що експерти, які його складали, обізнані про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку. При цьому, суд першої інстанції надав можливість усім учасникам справи реалізувати свої процесуальні права щодо подання доказів, оскільки судом двічі задовольнялось клопотання представника КП «Київблагоустрій» та двічі призначалась судова оціночно-будівельна експертиза, яка не була проведена Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України через відсутність у штаті відповідного експерта з необхідною кваліфікацією, а Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз - у зв`язку з тим, що надані судом матеріали не містять необхідну інформацію для проведення будівельно-технічної експертизи.

Також, представник позивачки зазначає, що демонтований об`єкт нерухомості не був тимчасовою спорудою, а відтак його долю міг вирішувати лише суд у порядку ст. 376 ЦК України, і лише у разі звернення належного позивача та за умови доведеності порушення прав.

У відзиві на апеляційну скаргу представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гамчука А.А. представник ОСОБА_1 - адвокат Григоришен О.О. просить у її задоволенні відмовити, посилаючись на такі самі доводи, як і у відзиві на апеляційну скаргу представника КП «Київблагоустрій», додатково

зазначаючи, що апеляційна скарга представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не містить належних і достатніх доводів щодо наявності порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, представник позивачки не вважає надмірним розмір витрат на правову допомогу, стягнутий судом, посилаючись на тривалість розгляду справи, ціну позову, кількість учасників справи та поданих процесуальних документів, кількість засідань у цій справі і її значення для позивачки. Більше того, розмір витрат на правову допомогу, визначений судом, є неспівмірно низьким, у порівнянні з вищевикладеними критеріями.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.206 т.3), свого представника у судове засідання не направила, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - Гамчука А.А., представника КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвоката Нікішиної О.М., які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Григоришена О.О., який проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власницею нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 23 жовтня 2015 року (с.с.9 т.1).

Також, право власності позивачки на зазначену нежитлову будівлю підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46192351 від 23 жовтня 2015 року (с.с.10 т.1).

11 січня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Основа Інфо» (орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове, платне користування (оренду) приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, перший поверх (с.с.74-76 т.1).

Згідно припису № 1814227 від 5 вересня 2018 року провідним інспектором КП «Київблагоустрій» Алімовим Е.А. було встановлено порушення пункту 13.3.1 Правил благоустрою міста Києва за адресою: м. Київ, Оболонський проспект, 45, яке вчинено ТОВ «Основа Інфо», у зв`язку з чим винесено цей припис, яким запропоновано усунути вказане порушення, шляхом надання проектно-дозвільної документації на розміщення тимчасової споруди, а в разі відсутності такої документації - демонтувати тимчасову споруду власними силами протягом трьох днів та відновити благоустрій (с.с.12 т.1).

1 жовтня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Основа Інфо» (орендар) був укладений договір про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 11/01/2018 (с.с.77 т.1).

2 жовтня 2018 року Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради сформовано доручення № 064-7310, яким доручено КП «Київблагоустрій» вжити заходів шляхом демонтажу самостійно встановлених елементів, зокрема павільйону за адресою: м. Київ, Оболонський проспект, 45, назва підприємства - ТОВ «Основа Інфо» (с.с.15 т.1).

Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та КП «Київблагоустрій» здійснено дії щодо демонтажу (знесення) нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літера «А» за адресою: м. Київ, Оболонський проспект, 45, про що були складені відповідні акти демонтажу № 156 від 2 жовтня 2018 року, № 157 від 3 жовтня 2018 року, № 158 від 4 жовтня 2018 року (с.с.16, 17, 18, 124, 125, 126 т.1).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі № 640/20950/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2021 року, визнано протиправним та скасовано доручення № 064-7310 від 2 жовтня 2018 року, видане Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); визнано протиправними дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу (знесення) нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 (с.с.19-23, 25-32 т.1).

Відповідно до висновку за результатами проведеного експертного оціночно-будівельного дослідження № 10/10-21 від 14 травня 2021 року, складеного судовим експертом Черніним Я.О. (далі - Висновок № 10/10-21), вартість демонтованої нежитлової будівлі літера «А», загальною площею 67,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14 травня 2021 року складає 3 551 500грн без ПДВ (с.с.46-68 т.1).

Також у матеріалах справи наявний висновок експертного дослідження № 45/9-46/9 від 17 квітня 2023 року, складений судовими експертами Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України Загорною В.В., Куценком С.Ю. (далі - Висновок № 45/9-46/9) , відповідно до якого розмір прямих збитків, завданих станом на 4 жовтня 2018 року, внаслідок демонтажу КП «Київблагоустрій» нежитлової споруди, розташованої в АДРЕСА_1 , становив 255 874грн (с.с.88-96 т.2).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірність дій відповідачів щодо демонтажу (знесення) належного позивачці об`єкту нерухомості була встановлена судовим рішенням у справі № 640/20950/18, яке набрало законної сили, відтак вказана обставина не підлягає доказуванню, оскільки є встановленою судовим рішенням.

Також, суд першої інстанції посилався на те, що Висновок № 10/10-21 був виготовлений у відповідності до норм чинного законодавства та Національних стандартів з оцінки майна, із застосуванням двох підходів оцінки майна, на відміну від Висновку № 45/9-46/9. Крім цього, висновок № 10/10-21 містить посилання на те, що його було складено для подачі до суду, а судовий експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку, тоді як Висновок № 45/9-46/9 такого посилання не містить.

За таких обставин суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивачки майнової шкоди у розмірі 3 551 500грн.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідачів позивачці була завдана моральна шкода, а при визначені її розміру, врахував характер і ступінь її завдання, та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім цього, суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу наданому обсягу адвокатських послуг, взявши до уваги заперечення представників відповідачів, а також часткове задоволення позовних вимог, прийшов до висновку про

стягнення з відповідачів витрат позивачки на правничу допомогу у розмірі 10 000грн, тобто по 5 000грн з кожного відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів упущеної вигоди у розмірі 1 215 000грн, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів та збитками у виді упущеної внаслідок розірвання договору оренди вигоди.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується і відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (стаття 386 ЦК України).

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду передбачені статтями 1166 та 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана

майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 ЦК України).

Відповідно до статті 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша

статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на органи місцевого самоврядування у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб органу місцевого самоврядування; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі

статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки наведені у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на орган місцевого самоврядування у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів місцевого самоврядування не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі № 640/20950/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2021 року, визнано протиправним та скасовано доручення № 064-7310 від 2 жовтня 2018 року, видане Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); визнано протиправними дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу (знесення) нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, неправомірність дій відповідачів щодо демонтажу споруди, яка знаходилася за адресою: м. Київ, Оболонський проспект, 45, літера «А» та належала на праві власності позивачці, не підлягає доказуванню та встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив правомірність набуття позивачкою права власності на нежитлове приміщення та не надав правову оцінку факту відсутності у позивачки документів, які підтверджують будівництво та введення в експлуатацію демонтованого об`єкту нерухомості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дане питання було предметом дослідження адміністративного суду у справі № 640/20950/18.

Крім того, право власності позивачки на об`єкт нерухомого майна було зареєстровано у встановленому законом порядку і на час розгляду судом даної справи не було оспорено у встановленому законом порядку.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою надані докази у підтвердження того, що у результаті неправомірних дій відповідачів було знищено її майно, а відтак вона має право на отримання відшкодування вартості цього майна.

Посилання відповідачів на недоведеність обставин завдання ними майнової шкоди та не врахування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки завдання неправомірними діями відповідачів шкоди позивачці шляхом знищення її майна є доведеним, а висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених справах, які стосуються загальних підходів у вирішенні питання щодо обставин завдання шкоди, її розміру та осіб, відповідальних за відшкодування такої шкоди.

Доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування безпідставно виходив із Висновку № 10/10-21, наданого позивачкою, та неправомірно не врахував Висновок № 45/9-46/9, наданий відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України

кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, щомають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами було надано суду різні експертні висновки, які містять суттєві розбіжності в частині визначення вартості нерухомого майна, яке належало позивачці.

Статтею 106 ЦПК України передбачена можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною шостою статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно із частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судову експертизу» незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються, зокрема, кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з приписів частин п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України висновок експертного дослідження, в якому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, не може бути визнаний належним та допустимий доказом (п.п.65 - 68 постанови).

Колегія суддів звертає увагу, що Висновок № 45/9-46/9 не містить посилання на те, що він був виготовлений для подання до суду в якості доказу, а також про те, що судові експерти, які його складали, обізнані про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку.

Разом з цим, Висновок № 10/10-21 містить посилання на те, що він складений для подання до суду у якості доказу, а експерт Чернін Я.О. обізнаний про кримінальну відповідальність, передбачену ст.. 384 КК України за надання завідома неправдивого

висновку.

Також, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції представником КП «Київблагоустрій» було двічі подано клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, які були задоволені судом, однак Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС судова експертиза не була проведена через відсутність у штаті установи судового експерта з відповідною кваліфікацією, а Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судова експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять інформацію, необхідну для проведення такої експертизи.

Посилання представника КП «Київблагоустрій» на те, що у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року зазначено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказана правова позиція заснована на положеннях ЦПК України, які були чинними до набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким введено в дію редакцію ЦПК України, в статті 106 якої прямо передбачено можливість учасника справи замовити складання висновку експерта, який буде мати таке ж доказове значення, як і висновок, складений на підставі ухвали суду, за умови відповідності його вимогам цієї статті.

Отже, на момент розгляду даної справи судом першої інстанції діяла редакція ЦПК України, яка передбачала можливість подання сторонами висновків експертів, виготовлених на їх замовлення, і відповідач скористався своїм правом надання суду Висновку № 45/9-46/9, однак він не відповідав вимогам, передбаченим у статтях 102, 106 ЦПК України, а тому правомірно не був взятий до уваги судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що вартість демонтованого майна, а відтак і розмір завданих позивачці збитків, має визначатися відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи судом, як це передбачено частиною другою статті 1192 ЦК України.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 6 серпня 2019 року у справі № 910/4129/17, збитки внаслідок незаконного демонтування придбаного майна, визначаються з огляду на його ринкову вартість, а не відновлювальну вартість.

Пунктом 86 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року №1891 (далі - Методика) визначено, що у разі неможливості фізичного відновлення пошкодженого майна або у разі, коли вартість його відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу його складових, які зазнали пошкодження, та зносу, що не підлягає усуненню під час ремонту, в сумі не меншій за ринкову вартість такого майна до завдання майнової шкоди, розмір реальних збитків дорівнює ринковій вартості неспеціалізованого майна, визначеній із застосуванням порівняльного та (або) дохідного підходів, або залишковій вартості відтворення (заміщення) спеціалізованого майна, визначеній із застосуванням витратного підходу з урахуванням його стану до розкрадання, нестачі, знищення, псування.

Згідно заключної частини Висновку № 45/9-46/9, судовими експертами визначено розмір прямих збитків, завданих позивачці станом на 4 жовтня 2018 року, внаслідок демонтажу належної їй нежитлової споруди, який складає 255 874грн.

При цьому, зі змісту Висновку № 45/9-46/9 вбачається, що під прямими збитками розуміється поточна вартість витрат на відтворення, заміщення або відшкодування ринкової вартості суб`єкту оцінки без урахування неотриманих вигод.

Також, зі змісту Висновку № 45/9-46/9 вбачається, що при проведенні експертного

дослідження для визначення розміру збитків, завданих внаслідок демонтажу споруди, судові експерти застосували лише витратний метод.

Водночас, зі змісту Висновку № 10/10-21 вбачається, що судовим експертом використовувалися порівняльний та дохідний підходи для визначення вартості нерухомого майна, а саме в межах порівняльного підходу - метод зіставлення цін продажу подібних об`єктів; в межах дохідного підходу - метод прямої капіталізації доходу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо врахування під час визначення розміру майнової шкоди саме Висновку № 10/10-21, оскільки, враховуючи положення пункту 86 Методики, саме в цього висновку судовим експертом були застосовані методи експертного дослідження для визначення ринкової вартості демонтованого об`єкта нерухомості, належного позивачці.

Доводи апеляційних скарг відповідачів, що суд першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права, вирішивши спір на підставі статті 1166 ЦК України, а не статті 1173 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що судом процитовано обидві вказані норми права, які співвідносяться між собою як загальна та спеціальна, при цьому, враховуючи зроблені судом першої інстанції висновки та правильне вирішення спору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався саме положеннями спеціальної норми права, викладеної у статті 1173 ЦК України.

Твердження в апеляційній скарзі представника КП «Київблагоустрій», що саме Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради є органом, який приймає рішення про примусовий демонтаж споруди, а відтак повинен нести відповідальності за шкоду, завдану неправомірним рішенням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки рішення про знесення нерухомого майна прийняв Департамент благоустрою, яке визнане адміністративним судом протиправним, а виконав це рішення КП «Київблагоустрій», організувавши безпосередній демонтаж нерухомого майна, відтак результатом спільних дій цих відповідачів стало знесення належного позивачці нерухомого майна.

Тобто, відповідачі, хоч і вчинили різні дії щодо об`єкта нерухомого майна, однак саме сукупність вказаних дій та їх взаємопов`язаність стали підставою для завдання позивачці шкоди, при цьому такий характер дій відповідачів у цій справі унеможливлює визначити ступінь вини кожного з них.

Отже, відповідачі спільно завдали шкоди взаємопов`язаними сукупними діями, результат їх шкідливих діянь є неподільний та спільними діями мають відновити порушенні права позивачки.

Виходячи зі змісту статті 1190 ЦК України, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 756/13292/15-ц.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивачки заподіяних збитків у результаті знесення об`єкта нерухомого майна саме у солідарному порядку відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 753/23331/16-ц.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди, завданої протиправними діями відповідачів, які полягали у незаконному демонтажі належного позивачці об`єкту нерухомого майна.

Колегія суддів зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Враховуючи характер неправомірних дій відповідачів, ступінь моральних страждань, які зазнала позивачка, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, що становить 20 000грн і підлягає стягнення з відповідачів на користь позивачки у солідарному порядку.

Щодо судових витрат

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частина 6 статті 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Саме такою є правова позиція, зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У підтвердження понесення позивачкою витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено:

копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 1 лютого 2021 року, укладеного між адвокатом Григоришеним О.О. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт) (далі - Договір), відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з наступних правових питань та у таких обсягах: представництво інтересів у судах, здійснення захисту (або надання правової допомоги свідку, представництво інтересів потерпілого у кримінальних провадженнях) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого/потерпілого, свідка (с.с.180-181 т.2);

копію додаткового договору № 1 від 1 лютого 2021 року до Договору, у якому сторони погодили, що вартість послуг адвоката (гонорар) становить фіксовану суму та складає 8 000грн за підготовку позовної заяви та участь у судовому розгляді справи у суді першої інстанції за позовом клієнта про відшкодування збитків за протиправно демонтований об`єкт нерухомості (с.с.177 т.2);

копію додаткового договору № 2 від 30 грудня 2021 року до Договору, в якому сторони погодили, що Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 28

листопада 2022 року (с.с.182 т.2);

копію додаткового договору № 3 від 28 листопада 2022 року до Договору, в якому сторони погодили, що Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 28 листопада 2023 року (с.с.179 т.2);

копію договору про надання правової (правничої) допомоги № ОГ/2811/2023 від 28 листопада 2023 року, укладеного між адвокатом Григоришеним О.О. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт), відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з наступних правових питань та у таких обсягах: представництво інтересів у судах, здійснення захисту (або надання правової допомоги свідку, представництво інтересів потерпілого у кримінальних провадженнях) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого/потеріпілого, свідка (с.с.178 т.2);

детальний опис наданих адвокатом Григоришеним О.О. послуг ОСОБА_1 під час розгляду даної справи, зокрема: вивчення документів, організація отримання висновку експерта, складання (підготовка) позовної заяви, оцінка судової практики, організація виготовлення копій заяви та додатків, засвідчення справжності копій оригіналам, подання їх до суду (витрачений час, 36 год., гонорар 8 000грн); підготовка та участь у судових засіданнях 5 серпня 2021 року, 6 жовтня 2021 року, 25 листопада 2021 року, 17 червня 2022 року, 27 жовтня 2022 року, 13 квітня 2023 року, 14 червня 2023 року, 13 вересня 2023 року, 29 листопада 2023 року (витрачений час на кожне судове засідання - 1,5 год., гонорар - 1 000грн за одне судове засідання) (с.с.171-172 т.2).

Представники відповідачів подали до суду заперечення щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, в яких посилалися на його неспівмірність складності даної справи та виконаного адвокатом Григоришеним О.О. обсягу робіт.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Проаналізувавши обсяг виконаних адвокатом Григоришеним О.О. робіт під час розгляду даної справи судом першої інстанції, її складність, тривалість та кількість судових засідань, а також враховуючи принцип розумності та співмірності судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру стягнутих з відповідачів витрат на правову допомогу до 10 000грн, по 5 000грн з кожного.

Колегія суддів вважає, що підстав для зміни рішення суду в цій частині під час апеляційного перегляду не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд

першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Гамчука Андрія Андрійовича та представника Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - адвоката Нікішиної Олени Миколаївни залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук