УХВАЛА

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 757/563/20-ц

провадження № 61-8518св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчука В. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи «Prozzoro». Продажі ЦБД2 ДП «ПРОЗОРРО ПРОДАЖІ» з продажу активів ПАТ «Енергобанк», за результатами якого переможцем було визнано ОСОБА_2 про що складено протокол UА-ЕА-2019-10-25-000172-а.

09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. (далі - «продавець»), та ОСОБА_2 (далі - «покупець») укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно квартири № 4 площею 56,83 кв. м та квартири АДРЕСА_2 , які в подальшому було об`єднано, на підставі чого зареєстрована квартира № 5а . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В.

За означеним договором покупцю передаються майнові права, які є відмінними від права власності, та які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому стосовно об`єктів нерухомості, а саме: визнання права власності на нерухоме майно; визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; та інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно; звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України та укладеними договорами, включаючи, не обмежуючись, органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем (пункт 1.1 договору).

Станом на час пред`явлення позову, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 140,7 кв. м, житловою площею 84,2 кв. м, що складається з п`яти кімнат.

Позивач вказувала, що таким правочином порушуються її права як власника нерухомого майна, оскільки за спірним договором незаконно продані майнові права не власником цього нерухомого майна, а третьою особою, яка всі права на нерухоме майно, в тому числі і майнові, втратила у зв`язку із законними правочинами позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки (квартири).

ОСОБА_3 , будучи власником майнових прав, посилаючись на те, що на підставі оспорюваного правочину він є правонаступником банку за всіма правами щодо нерухомого майна (які банк втратив ще у 2015 році), намагається позбавити позивача її права власності, зокрема в судовому порядку.

Вказувала, що майнові права на її нерухоме майно не належали банку на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу і встановлення незаконності такої угоди дозволить позивачу отримати гарантований Конституцією України захист від подальших неправомірних посягань третіх осіб на її право власності.

Таким чином, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року, який укладений між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року у складі судді Волкової С. Я. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки задоволення позову судом не призведе до реального захисту і поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки передані ОСОБА_2 майнові права повернуться до ПАТ «Енергобанк».

Постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. за реєстровим № 2494.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчука В. В. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1 051,00 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у ПАТ «Енергобанк» на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні майнові права на квартири № 4 та АДРЕСА_2 , оскільки власником цих квартир була ОСОБА_1 , отже вони до банку не можуть повернутись. Також, право на звернення до суду не може бути продане.

Разом із тим, наявність оспорюваного договору для ОСОБА_1 створює правову невизначеність щодо кола осіб, з якими у неї можуть існувати судові спори щодо належного їй на праві власності нерухомого майна. Фактично банк продав ОСОБА_2 право на звернення до суду з вимогами щодо нерухомого майна належного ОСОБА_1 , за відсутності законодавчих підстав для такого продажу, відповідної процедури реєстрації такого продажу і ОСОБА_2 , посилаючись на цей договір, пред`являє свої претензії в судах до ОСОБА_1 про що свідчать судові рішення у справі № 757/68030/17. Однак суди відмовляють у допуску його правонаступником ПАТ «Енергобанк» у спорах з ОСОБА_1 . Тобто іншого способу захиститись від безпідставних позовних вимог ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 не вступала в жодні правовідносини щодо належного їй нерухомого майна, як визнання недійсним оспорюваного договору, ОСОБА_1 не має.

Разом із тим, наявність чи відсутність оспорюваного договору жодним чином не позбавляє права банку звернутись до суду із позовом до ОСОБА_1 , якщо він буде вважати що його права нею порушені.

Апеляційний суд вказав, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду, ПАТ «Енергобанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

В касаційній скарзі ПАТ «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 25 серпня 2020 року у справі № 405/986/18, від 27 січня 2021 року у справі № 554/9710/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011 та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не зазначив конкретних доказів негативного впливу та реального порушення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 , не врахував той факт, що такі докази мають бути конкретними, а не абстрактними.

Суд апеляційної інстанції не дослідив питання визначення балансу інтересів та пропорційності втручання суду у право власності добросовісного набувача прав - ОСОБА_2 , що також підлягало дослідженню та врахуванню при винесені оскаржуваного судового рішення.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав та інтересів оскаржуваним правочином.

Спосіб судового захисту обраний позивачем не є ефективним.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку, що майнові права, які ОСОБА_2 набув внаслідок укладання оспорюваного договору від 09 грудня 2019 року за реєстровим № 2494 підлягали державній реєстрації.

Майнові права, які є відмінними від права власності на майно ОСОБА_1 на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу належали банку.

Обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки за наслідками його застосування об`єм прав позивача не зміниться.

Відчужені ОСОБА_2 права не порушують право власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомості.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ПАТ «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, витребувано її із Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2

30 листопада 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 09 січня 2024 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 25 листопада 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків.

26 листопада 2014 рокуміж ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко А. В. за реєстровим № 2648. Вказаний договір забезпечував виконання ПАТ «Енергобанк» своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 . За цим договором банк передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 , та квартиру АДРЕСА_5 .

14 травня 2015 року ОСОБА_1 звернула стягнення на вказані об`єкти нерухомості на підставі іпотечного договору та зареєструвала за собою право власності.

Тобто, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , та квартири АДРЕСА_5 , які об`єднані та на підставі чого зареєстровано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 140,7 кв. м, житловою площею 84,2 кв. м, що складається з п`яти кімнат (т. 2 а. с. 32-53).

13 лютого 2019 року ПАТ «Енергобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи Prozorro, з продажу майна (активів) ПАТ «Енергобанк», а саме: лоту GL22N013093 - майнові права на житлове приміщення площею 56,83 кв. м (адреса: АДРЕСА_6 ), майнові права на житлове приміщення площею 78,93 кв. м (адреса: АДРЕСА_7 ). За результатами вказаного аукціону переможцем було визнано ОСОБА_2 , про що складено протокол від 09 грудня 2019 року UA-EA-2019-10-25-000172-a.

09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В., та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно квартири № 4 , площею 56,83 кв. м та квартири АДРЕСА_5 , які в подальшому було об`єднано та на підставі чого зареєстровано квартиру АДРЕСА_8 . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. (т. 2 а. с. 21).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина друга статті 16 ЦК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути (частина друга статті 16 ЦК України): визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

У статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Стаття 216 ЦК України регулює правові наслідки недійсності правочину, зокрема її частина перша передбачає реституцію.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18 зазначено:

- відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав;

- у даному випадку під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду з цим позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 16 і статтями 387, 392 ЦК України, хоча з урахуванням зазначеного вище застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у частині другій статті 656 цього Кодексу, вказані способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав;

- речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації.

Законодавство не передбачає, що може бути лише один ефективний та належний спосіб захисту інтересу та/або порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За певних законодавчих умов, якщо визнання правочину недійсним (зокрема, договору купівлі-продажу від 19 грудня 2019 року) не є обов`язковою умовою реалізації можливостей захисту прав іншим способом, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про визнання майнового права відсутнім, то це ще не означає, що визнання правочину недійсним не може бути самостійним не менш ефективним способом захисту, якщо він відповідно до умов законодавства призводить до досягнення мети - захисту права та/або інтересу власника нерухомого майна.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (дивитись рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)).

Спрямованість норми статті 13 Конвенції зобов`язує національні органи забезпечити особам ефективний засіб юридичного захисту, тобто якраз забороняє безпідставну відмову в захисті права з формальних міркувань, тим більше що сам позивач вважає заявлений спосіб ефективним для нього.

З матеріалів справи відомо, що 15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з продажу майна (активів) ПАТ «Енергобанк», а саме: лоту GL22N013093 - майнові права на житлове приміщення площею 56,83 кв. м (адреса: АДРЕСА_6 ), майнові права на житлове приміщення площею 78,93 кв. м (адреса: АДРЕСА_7 ). За результатами вказаного аукціону переможцем було визнано ОСОБА_2

09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В., та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно квартири № 4 , площею 56,83 кв. м та квартири АДРЕСА_5 , які в подальшому було об`єднано та на підставі чого зареєстровано кв. АДРЕСА_8 . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. (т. 2 а. с. 21).

У цій справі позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року, який укладений між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В.

Київський апеляційний суд постановою від 01 серпня 2022 року визнав недійсним цей договір.

Відповідачі у касаційних скаргах, окрім іншого, наводять аргумент, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 22 листопада 2022 року у справі № 910/20769/20 з подібними фактичними обставинами, скасував рішення судів першої і апеляційної інстанцій та відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав.

При цьому суд касаційної інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, в п. 104 якої зроблено наступний висновок: «Отже, торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту».

Таким чином, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Судуне робила висновок про неналежність та неефективність такого способу захисту прав позивача як визнання правочину недійсним. Разом з тим, вказала, що застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звертає увагу, що у цивільній справі № 757/563/20-ц та у господарській справі № 910/20769/20 позивачі не були боржниками у кредитних правовідносинах, а спірне майно набули за цивільно-правовими договорами.

Підхід щодо відмови у позові дійсно може бути застосовний, проте лише за умов що позивач просить визнати недійсними електронний аукціон та результати електронного аукціону, оформлені протоколом електронного аукціону, та не заявляє вимог про визнання правочину недійсним (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2023 року у справі № 911/3053/21).

Отже, на думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передбачений пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним є належним та ефективним у спорах між власником нерухомого майна та особами, які уклали договір купівлі-продажу майнових прав, які є відмінними від права власності, щодо цього ж нерухомого майна.

Такий же спосіб захисту прав може застосовуватися у господарських правовідносинах, незважаючи на те, що ГК України не передбачено норм щодо визнання правочинів недійсними, а в цьому аспекті відносини регулюються нормами, що визначають умови припинення господарських зобов`язань (стаття 202 ГК України), за винятком частини третьої статті 382 ГК України, яка передбачає можливість визнання недійсним зовнішньоекономічного договору (контракту).

Тому колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що у контексті реалізації договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, визнання його недійсним є належним та ефективним способом захисту порушеного права та/або інтересу власника нерухомого майна.

Безпідставним є обмеження осіб у способах захисту їх прав шляхом оцінки різної міри їх ефективності, якщо вони всі так чи інакше призводять до бажаного результату - відновлення порушеного права та/або захисту законного інтересу. Власник майна в жодному разі не може бути обмежений в абсолютному праві вимагати визнання недійсним будь-якого правочину, який стосується його майна.

Отже, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 910/20769/20 щодо неналежності на неефективності такого способу захисту порушеного права власника нерухомого майна як визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо цього нерухомого майна, які є відмінними від права власності.

Вказаний висновок, від якого необхідно відступити, міститься також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 910/2705/20.

Керуючись статтями 402 - 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власностіпередати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
О. М. Ситнік