Номер провадження: 22-ц/813/75/24
Справа № 496/4011/15-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Трушиної О.І. 18 червня 2019 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги якого (т. 2 а.с. 132-134), просили: визнати незаконним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 »; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17 грудня 2014 року на земельну ділянку, площею 0,2235 га, кадастровий номер :02:004:1131, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 ; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, площею 0,2235 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:1131; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками, розташованими за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , шляхом руйнування земельного насипу, прибирання гілок та інших перешкод; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками, розташованими за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , шляхом демонтажу існуючого під`їзду до належної йому земельної ділянки, з облаштуванням нового під`їзду з іншого боку земельної ділянки, а саме: між точками 3 та 4 кадастрового плану земельної ділянки, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Рішенням Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 » відповідачу було передано у приватну власність спірну земельну ділянку, площею 0,2235 га, до складу якої входить земельна ділянка, площею 0,05 га, яка належить до земель загального користування, на якій досі розташовані багаторічні насадження та частина металевої арки. 18 грудня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував спірну земельну ділянку в реєстраційній службі Біляївського міськрайонного управління юстиції, ділянці присвоєно кадастровий номер :02:004:1131. Отримавши свідоцтво про реєстрацію зазначеної земельної ділянки відповідач фактично позбавив позивачів можливості вільно користуватися своїми земельними ділянками. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вважали, що свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку підлягає скасуванню, оскільки, на їх думку, воно було видане на підставі неправомірного рішення Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року, яке також слід скасувати. Крім того, після скасування незаконного свідоцтва та рішення, відповідач зобов`язаний усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом руйнування земельного насипу, прибирання гілок та інших перешкод, а також шляхом демонтажу існуючого під`їзду до належної йому земельної ділянки, з облаштуванням нового під`їзду з іншого боку земельної ділянки, а саме: між точками 3 та 4 кадастрового плану земельної ділянки, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв`язку із чим ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися із даним позовом до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016, позов було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 ».

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17 грудня 2014 року на земельну ділянку, площею 0,2235 га, розташовану по АДРЕСА_1 , видане на підставі рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 », кадастровий номер :02:004:1131.

Виключено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, площею 0,2235 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:1131.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , шляхом звільнення проїзду до вказаних земельних ділянок.

Вказане судове рішення було оскаржене у касаційному порядку ОСОБА_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: судом першої інстанції не було прийнято до уваги рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року у справі №2-а-2158/11 щодо незаконного користування ОСОБА_3 земельною ділянкою, яка належить до земель загального користування; суд зробив необґрунтований висновок про те, що позивачкою не доведено порушення її прав.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується тільки ОСОБА_1 то, відповідно, воно підлягає перегляду у апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог, що стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 .

Сторони про розгляд справи на 03 грудня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

02.12.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надійшли клопотання про відкладення слухання справи.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,1509 га (в тому числі 0,1509 га рілля), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:004:0052, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 570 (т. 2 а.с. 57).

З плану меж вищевказаної земельної ділянки вбачається, від А до Б розташовані землі ОСОБА_2 , від Б до В - землі Великодальницької сільської ради, від В до Г - землі ОСОБА_5 , від Г до А - землі Великодальницької сільської ради, що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 770414 від 06 липня 2012 року (т. 1 а.с. 12).

Згідно державного акту на право власності на землю серії IV-ОД № 034304 від 16 жовтня 1998 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,13 га, що розташована по АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 491 (т. 1 а.с. 14).

З плану зовнішніх меж вищевказаної земельної ділянки вбачається, що від А до Б розташовані землі ОСОБА_3 , від Б до В - землі ОСОБА_6 сільської ради.

Згідно витягу з рішення Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 », ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 0,2235 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, які розташовані в межах АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 31).

В наступному ОСОБА_3 замовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у проектній організації, та на підставі вищевказаного рішення 17 грудня 2014 року отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 135-136).

ОСОБА_1 вимоги позову обґрунтовує, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні належної їй земельної ділянки, оскільки до загальної площі земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3 , входить 0,2235 га спірної земельної ділянки, віднесеної до земель загального користування, у зв`язку із чим позивачі неодноразово зверталися до Великодальницької сільської ради з відповідними заявами.

Відповідно до розпорядження №631/2012 від 06 серпня 2012 року погоджено проект землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності в межах населених пунктів с. Великий Дальник, с. Червоний Розселенець на території Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області.

Вважати за доцільне залишити в державній власності земельні ділянки загальною площею 60,0732 га, в тому числі: 2,5070 га землі житлової та громадської забудови, 42,1402 га землі сільськогосподарського призначення, 15,4260 га землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Зі змісту листа в.о. начальника головного управління Держземагенства в Одеській області управління Держземагенства у Біляївському районі Одеської області вбачається, що згідно проекту землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності с. Великий Дальник земельна ділянка загальною площею 0,2235 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до категорії земель землі житлової та громадської забудови.

У якості доказу незаконного користування відповідачем земельною ділянкою, ОСОБА_1 посилається на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року у справі № 2-а-2158/11 (т. 1 а.с. 16-18), та листи Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 06 січня 2015 року № 04.2-08/13/19 та від 18 лютого 2015 року № 04.2-11/01/355 (т. 1 а.с. 9-10, 11).

Однак, посилання позивачів на рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року у справі № 2-а-2158/11 щодо незаконного користування ОСОБА_3 земельною ділянкою, яка належить до земель загального користування, не є належним доказом у даній справі, оскільки предметом спору на той час було рішення В.Дальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 86 від 17 червня 2011 року «Про облаштування під`їзду до земельних ділянок громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , яке було скасовано, і у даному рішенні предметом дослідження був укладений 15 липня 1999 року між В.Дальницькою сільською радою і ОСОБА_3 договір на право тимчасового користування землею, відповідно до якого ОСОБА_3 надана на умовах тимчасового користування земельна ділянка площею 0,05 га для городництва, терміном на 5 років, дія якого закінчилася 15 липня 2004 року.

Також колегія суддів приймає до уваги, що вказаним судовим рішенням не встановлено факту віднесення земельної ділянки площею 0,05 га до земель загального користування, а навпаки вказано, що це землі сільськогосподарського призначення для ведення городництва, виділені ОСОБА_3 у користування.

Таким чином, обставини, встановлені рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року у справі № 2-а-2158/11, не є преюдиційними при розгляді даної справи.

Вказане вище у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність врахування, при розгляді даної справи, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2012 року у справі №2-а-2158/11 щодо незаконного користування ОСОБА_3 земельною ділянкою, яка належить до земель загального користування.

З листів Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 06 січня 2015 року № 04.2-08/13/19 та від 18 лютого 2015 року № 04.2-11/01/355 вбачається, що державною інспекцією були розглянуті звернення ОСОБА_4 та оглянуті надані документи, виходячи з чого інспектор дійшов до висновку, що рішення Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року прийняте в порушення чинного законодавства та підлягає скасуванню, так як суперечить вимогам п. 4 ст. 83 ЗК України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції сільських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що листи Державної інспекції сільського господарства в Одеській області від 06.01.2015 року № 04.2-08/13/19 та від 18.02.2015 року № 04.2-11/01/355 не є належними доказами у справі, оскільки Державна інспекція сільського господарства в Одеській області не може собою підміняти орган місцевого самоврядування, до компетенції якого входить вирішення вказаного питання.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. ст. 125, 126 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

За правилами ст. ст. 152, 153 ЗК України вимагати захисту порушеного права на земельну ділянку може її власник або землекористувач.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою може її власник або землекористувач.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 31 січня 2014 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,2235 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, які розташовані в межах АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_3 17 грудня 2014 року отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 .

Таким чином, встановленим є факт, що спірна земельна ділянка виділена відповідачу для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, які розташовані у межах села Великий Дальник.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають заяву до відповідної районної або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність - надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

За правилами п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Згідно пункту «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення), визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

З витребуваної судом апеляційної інстанції копії проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку вбачається, що сільська рада у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог закону передала відповідачу у власність земельну ділянку, на якій розташовано його будинок, у тому числі земельну ділянку площею 0, 05 га для ведення городництва, яка з 1999 року перебувала й його користуванні, та яка знаходиться на відстані 24 м від земельних ділянок позивачів та межує з дорогою між ділянками.

Крім того, за результатами обстеження, проведеного 10 грудня 2013 року постійною комісією Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області було встановлено, що відстань між спірною земельною ділянкою та ділянкою ОСОБА_4 становить 24 м, а при винесенні в натурі земельної ділянки позивача, відповідно до державного акта, так як вона зареєстрована у земельному кадастрі, така відстань збільшується до 39 м, що свідчить про самозахват 15 м земельної ділянки в бік дороги саме позивачем ОСОБА_4 .

Також колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що її права як власника земельної ділянки порушені та підлягають захисту, відповідно до вимог ст. 152 ЗК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно плану розташування меж земельних ділянок позивачів, земельна ділянка ОСОБА_3 межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 , натомість із земельною ділянкою ОСОБА_4 межі взагалі не існує. Вказаний факт не оспорюється сторонами (т. 1 а.с. 12 зв., 14 зв.) .

Із наявної у матеріалах справи документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 , встановлено, що землі ОСОБА_4 межують із землями ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 92 зв.).

Згідно ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За вимогами ст. 155 вказаного Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійним.

Доводи ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка площею 0,05 га перебувала в користуванні відповідача ОСОБА_3 з 1999 року до винесення рішення про відведення та передачу земельної ділянки у його власність і що вона перешкоджає вільному під`їзду до земельної ділянки позивача по АДРЕСА_2 , і що взагалі мала заїзд з АДРЕСА_1 до вказаної земельної ділянки, і що цей заїзд відноситься до земель загального користування, - свого підтвердження належними та допустимими доказами у судах першої та апеляційної інстанцій не знайшло.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що рішенням Великодальницької сільської ради від 31 січня 2014 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 » та виданим на його основі свідоцтвом про право власності на вказану земельну ділянку, порушені її права, враховуючи також, що позивачка не є власником або користувачем спірної частини земельної ділянки.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом, визначеним у позові.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про встановлення факту отримання у власність ОСОБА_3 частини земельної ділянки загального користування, яка в силу вимог ст. 83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, оскільки на підтвердження вказаного апелянтом не надано жодного належного й допустимого доказу.

Посилання ОСОБА_1 на судові рішення, якими, на її думку, було скасовано подібне рішення сільської ради, також є необґрунтованим, оскільки жодним із них не встановлено факту віднесення земельної ділянки площею 0,05 га до земель загального користування, а навпаки вказано, що це землі сільськогосподарського призначення для ведення городництва, виділені ОСОБА_3 у користування.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року в частині, що переглядається, постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року в частині, що переглядається, - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе