ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 638/16545/20

провадження № 61-7790св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія»;

суб`єкт оскарження - виконуючий обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович;

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш Світлани Петрівни та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року у складі судді Аркатової К. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст скарги

У березні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» (далі - ТОВ «Луцька аграрна компанія») звернулося до суду зі скаргою на постанову виконуючого обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України) Нещадима І. С. від 03 березня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3.

Скарга ТОВ «Луцька аграрна компанія» мотивована тим, що 06 лютого 2023 року представник боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 більше ніж через півроку, тобто з пропуском строку встановленого статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до Департаменту ДВС МЮ Українизі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. з проханням скасувати постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 18 липня 2022 року та інші постанови в зазначеному провадженні.

На виконання запиту Департаменту ДВС МЮ Українищодо надання інформації та копій документів від 15 лютого 2023 року № 17959/18031-33-23/20.5.1, приватний виконавець листом від 21 лютого 2023 року надав запитувані документи та відповідні пояснення.

Незважаючи на подані виконавцем пояснення, докази законності його дій щодо відкриття виконавчого провадження, в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадим І. С. за наслідками перевірки зробив необґрунтований висновок, що подані стягувачем докази не є документами, які підтверджують наявність у боржника станом на 14 липня 2022 року відкритих в АТ «Універсал банк» рахунків, а також коштів на них, і як наслідок відсутність законних підстав у приватного виконавця для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

За наслідками розгляду скарги боржника в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадим І. С. виніс постанову про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, що на переконання стягувача порушує його права, передбачені статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження», а саме право на пред`явлення виконавчого листа до виконання за місцезнаходженням майна боржника та право на справедливий суд.

Враховуючи викладене, ТОВ «Луцька аграрна компанія» просило визнати протиправною та скасувати вищезазначену постанову від 03 березня 2023 року, визнати протиправними дії в.о. директора Департаменту ДВС МЮ УкраїниНещадима І. С. щодо її прийняття, а також вказати про набрання законної сили ухвали негайно після її проголошення.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, скаргу ТОВ «Луцька аграрна компанія» задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадима І. С. від 03 березня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 про скасування постанови приватного виконавця Іванюти І. М. від 18 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3. Визнано протиправними дії в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадима І. С. стосовно прийняття постанови від 03 березня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 про скасування постанови приватного виконавця Іванюти І. М. від 18 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3. Скаргу в частині вимог щодо набрання законної сили ухвали негайно після її проголошення залишено без задоволення.

Ухвала місцевого суду, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що на виконання вимог статей 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу 30 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), стягувачем надано достатні докази, які у своїй сукупності є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.

Так, надана стягувачем до заяви про примусове виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі № 638/16545/20 копія листа АТ «Універсал банк» підтверджує наявність у ОСОБА_1 банківських рахунків на території виконавчого округу міста Києва. Ця копія листа АТ «Універсал банк» у сукупності з наданою інформацією про зарахування коштів на данні рахунки (ухвала Господарського суду Харківської області від 18 січня 2022 року у справі № 922/1690/21) та враховуючи наявність арештів на зазначених рахунках у період з моменту зарахування коштів по день звернення стягувача до приватного виконавця із заявою про примусове виконання рішення є достатніми та беззаперечними доказами, що підтверджують право (підстави) звернення стягувача до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва та повноваження приватного виконавця Іванюти І. М. щодо примусового виконання виконавчого листа.

В подальшому кошти, зазначені в ухвалі Господарського суду Харківської області від 18 січня 2022 року у справі № 922/1690/21, та з рахунків, вказаних в довідці АТ «Універсал банк», наданій разом із заявою про примусове виконання виконавчого листа, та після зняття арешту з цих рахунків, приватним виконавцем Іванютою І. М. направлено на виконання судового рішення в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3, що є додатковим підтвердженням дотримання приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо територіальності.

Висновки в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України, що були підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 є помилковими, не відповідають фактичним обставинам та доказам наданими сторонами виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Довбиш С. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш С. П. подана на підставі абзацу 6 частини другої статті 389Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що судами порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 552/1811/15, а також суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме розмежування судової юрисдикції.

У червні 2023 року Департамент ДВС МЮ України також подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Луцька аграрна компанія».

Касаційна скарга Департаменту ДВС МЮ України подана на підставі абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що судами порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 640/39320/21, а також суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш С. П. на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року, а також витребувано матеріали справи із Дзержинського районного суду міста Харкова.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою Департаменту ДВС МЮ України на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року.

03 липня 2023 року справа № 638/16545/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш С. П. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в цій справі скаржник фактично оскаржує дії в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України, які стосуються здійснення ним, як органом державної влади управлінських функцій, а не вчинення приватним/державним виконавцем виконавчих дій під час виконання відповідного судового рішення. Тому провадження у справі підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Залишивши без розгляду заяву сторони боржника про закриття провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, в якій викладено правові висновки у правовідносинах, які не є подібними до цієї справи.

Звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення, стягувач мав довести саме обставини знаходження майна в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати докази місцезнаходження майна боржника на цій території.

Таким чином, постанова приватного виконавця Іванюти І. М. про відкриття виконавчого провадження від 18 липня 2022 року № НОМЕР_3 суперечить частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки була винесена за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника, який був недоведеним стягувачем при поданні заяви про примусове виконання рішення суду, приватний виконавець Іванюта І. М. прийняв до виконання виконавчий лист за відсутності доказів того, що його місце виконання знаходиться у межах його виконавчого округу. Тому оскаржувана постанова в.о. директора Департаменту ДВС МЮ Українивід 03 березня 2023 року є такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, однак незаконно і безпідставно була скасована оскаржуваною ухвалою місцевого суду, яка залишена в силі судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга Департаменту ДВС МЮ України мотивована тим, що приватний виконавець має право прийняти до виконання виконавчий документ та відкрити виконавче провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника, у разі якщо до заяви стягувача додано документ або його копія, який (яка) підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходяться на території виконавчого округу, у якому приватний виконавець здійснює свою діяльність.

Тобто відкриття виконавчого провадження за місцем знаходження майна боржника (в даному випадку коштів на рахунку) можливо лише за умови надання стягувачем разом із заявою про відкриття виконавчого провадження відповідних доказів. Однак стягувач не надав відповідні докази разом із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Особливості перевірки дотримання приватним виконавцем вимог законодавства визначені розділом V Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 жовтня 2018 року № 3284/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2018 року за № 1195/32647.

Тому, з урахуванням виявлених при перевірці порушень, які були допущені приватним виконавцем, дії в.о. директора Департаменту ДВС МЮ УкраїниНещадим І. С. цілком відповідають вимогам чинного законодавства, а підстави для скасування оскаржуваної постанови від 03 березня 2023 року були відсутні.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги

У липні 2023 року ТОВ «Луцька аграрна компанія» подало до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги, в яких зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи

У листопаді 2020 року ТОВ «Луцька аграрна компанія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення частини заборгованості, в якому з урахуванням заяви про збільшення вимог просило: стягнути з відповідача на свою користь частину основного боргу за договором позики від 30 серпня 2017 року у розмірі 10 000 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі № 638/16545/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року, вищевказаний позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Луцька аграрна компанія» частину основного боргу за договором позики від 30 серпня 2017 року у розмірі 10 000 000 грн та 149 990 грн судового збору.

02 липня 2022 року Дзержинський районний суд міста Харковавидав відповідний виконавчий лист на виконання рішення від 03 серпня 2021 року у справі № 638/16545/20.

12 липня 2022 року ТОВ «Луцька аграрна компанія» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. із заявою про примусове виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі №638/16545/20.

В обґрунтування наявності майна на території виконавчого округу міста Києва у заяві про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року представник стягувача зазначив про наявність у боржника відкритих рахунків в АТ «Універсал банк» (04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), номери рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , наявність на них коштів у сумі 2 937 270,22 грн та 2 687 139,49 грн.

Крім того, у заяві представник стягувача також вказав, що на виконання ухвал Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2021 року у справі № 638/11819/21 та від 16 грудня 2021 року у справі № 638/19655/21 про забезпечення позовів, постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Богатиренка А. І. від 01 жовтня 2021 року № НОМЕР_4 та від 20 грудня 2021 року № НОМЕР_5 накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 в сумі 2 937 270,22 грн та 2 687 139,49 грн відповідно.

До цієї заяви про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року представник стягувача надав приватному виконавцю наступні документи: фотокопію листа АТ «Універсал банк» вих. №20668 А-БТ від 05 жовтня 2021 року, що підтверджувало наявність відкритих рахунків боржника; фотокопію частини виписки по рахунку боржника НОМЕР_1 , що підтверджувало наявність коштів на рахунку боржника; електронний документ - ухвалу Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2022 року у справі № 922/1690/21.

18 липня 2022 року приватним виконавцем Іванютою І. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 638/16545/20.

Того ж дня приватним виконавцем винесено постанови: про стягнення з боржника основної винагороди на суму 1 014 999 грн про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 396,50 грн, про арешт коштів боржника в межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження на суму 11 165 385,50 грн.

29 липня 2022 року відомості про виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа внесені до автоматизованої системи виконавчого провадження. Зазначене виконавче провадження зареєстровано в цій системі за номером НОМЕР_3.

В порядку, передбаченому пунктом 10-2 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», 06 лютого 2023 року представник боржника у ВП № НОМЕР_3 адвокат Мягкий О. В. звернувся до Департаменту ДВС МЮ України зі зверненням (заявою) сторони виконавчого провадження, в якій зазначив про порушення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Іванютою І. М. принципу територіальності при відкритті виконавчого провадження та просив скасувати постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 18 липня 2022 року, скасувати інші постанови приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3, які є похідними від відкриття виконавчого провадження.

15 лютого 2023 року директором Департаменту ДВС МЮ Українинаправлено приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва запит №17959/18031-33-23/20.5.1 щодо надання інформації та копій документів з додатками на 69 аркушах.

03 березня 2023 року в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадим І. С., у зв`язку зі скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мягкова О. В., на підставі відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження провів перевірку дотримання приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків при здійсненні виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3.

За результатами перевірки 03 березня 2023 року в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадим І. С. в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3, виніс постанову про скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. від 18 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, яка в той же день зареєстрована у системі виконавчих проваджень.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш С. П. та Департаменту ДВС МЮ України не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У період дії воєнного стану постанова або інший процесуальний документ (або їх частина), винесені у виконавчому провадженні приватним виконавцем, якщо вони суперечать вимогам законодавства щодо примусового виконання рішень, можуть бути скасовані за зверненням сторони виконавчого провадження або особи, права якої порушені, постановою керівника структурного підрозділу Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері примусового виконання рішень, або особи, що виконує його обов`язки, крім випадків, якщо наявна інформація про судове провадження, ініційоване особою, яка подала звернення, у зв`язку із спором між тими самими сторонами з такого самого предмета і з тієї самої підстави. Банкам чи іншим фінансовим установам така постанова направляється поштою або на офіційну електронну адресу, а також може бути вручена під розписку (абзацом сімнадцятий пункту 10-2 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадима І. С. від 03 березня 2023 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3).

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами першою та другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно із частиною другою статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя (частина перша статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України (пункт 4 частини другої статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документа визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: (1) місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, (2) місцезнаходження боржника - юридичної особи, (3) місцезнаходження майна боржника.

Отже, зі змісту частин першої, другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» вбачається, що приватний виконавець має право прийняти до виконання подані йому виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання у разі, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташоване у межах виконавчого округу, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність та, відповідно, на яку поширюється компетенція цього приватного виконавця (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі № 905/64/15 та від 12 липня 2021 року у справі № 905/2419/18).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом норм чинного законодавства, що регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа (пункт 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5).

Відповідно до абзацу 12 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ / копія документа, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Передбачена цією нормою необхідність стягувача додати до заяви докази місцезнаходження майна боржника обумовлена необхідністю обґрунтування та доведення стягувачем виконавцю такого критерію, як місцезнаходження майна боржника та лише в ракурсі того, що майно боржника знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зазначена норма передбачає надання стягувачем лише доказів місцезнаходження майна боржника на цій території, а не доказів фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Зазначена норма Інструкції № 512/5 (у разі якщо стягувач в якості майна боржника зазначає грошові кошти) не може тлумачитися як така, що передбачає обов`язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання рішення докази фактичної наявності грошових коштів на банківських рахунках боржника, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) ця норма суперечила б статті 60 та пункту 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за змістом яких відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів є банківською таємницею, забезпечення збереження якої є обов`язком банку, зокрема шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Аналіз наведених норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що стягувач, який не входить до кола осіб, які мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю, та не є особою, якій відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, обмежений у можливостях надати органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю відомості про стан рахунків боржника у банках. Таке тлумачення цієї норми Інструкції також суперечить частині перші статті 19 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

З огляду на викладене стягувач, звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення, має довести саме обставини знаходження майна боржника в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території, а не докази фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Наприклад, у разі посилання стягувача на наявність у боржника грошових коштів на рахунках у банківських установах, стягувач, який обмежений в отриманні інформації, що є банківською таємницею, має надати наявні у нього докази існування таких рахунків боржника, докази, з яких йому стало відомо про такі існуючі рахунки боржника (ділова переписка, правочини, первинні, розрахункові документи тощо).

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 21 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець саме під час здійснення виконавчого провадження (тобто після його відкриття) має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника.

Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

З аналізу норм статей 13, 18, 26, 36, 48 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення під час здійснення виконавчого провадження, тобто після прийняття виконавчого документа до виконання та після відкриття виконавчого провадження. Перевірка майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника, здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні.

Чинне спеціальне законодавство, що визначає порядок пред`явлення виконавчих документів до виконання, порядок примусового виконання рішень, не містить прямої норми, яка б передбачала повноваження виконавця вчиняти на стадії вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження дії, направлені на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна.

З огляду на викладене до прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження виконавець не має права вчиняти дій, направлених на перевірку майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника. На етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або повернення виконавчого документа у виконавця відсутній будь-який механізм, передбачений чинним законодавством, спрямований на перевірку відомостей щодо стану банківських рахунків боржника.

Таким чином, відповідно до частин першої, другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження за таким критерієм, як місцезнаходження майна боржника виконавець має дослідити цей критерій не в ракурсі фактичного знаходження майна у його (зазначеному стягувачем) місцезнаходженні, а саме для встановлення обставини наявності майна боржника в межах виконавчого округу приватного виконавця, за формальними ознаками - доданими стягувачем до заяви про примусове виконання рішення доказами місцезнаходження майна боржника на такій території. Встановлення обставин фактичної наявності майна боржника у його місцезнаходженні (зазначеному стягувачем) (у тому числі й грошових коштів) відноситься до дій виконавця з розшуку майна боржника, які вчиняються у процесі здійснення виконавчого провадження після прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження.

Отже за наявності документального підтвердження відомостей про наявність такого майна в межах виконавчого округу приватного виконавця, зокрема відомостей про відкриті на ім`я боржника рахунки в банках або інших фінансових установах, виконавець має підстави для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм, як місцезнаходження майна боржника.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 905/2419/18.

Так, предметом перевірки, за наслідками якої в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України Нещадим І. С. прийняв постанову від 03 березня 2023 року в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 була постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. від 18 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках боржника ОСОБА_1 , а саме в банківський установі (АТ «Універсал банк»), що знаходиться в місті Києві (вул. Автозаводська, 54/19).

Надаючи оцінку доводам скаржника, суд касаційної інстанції зазначає, що підставою для відкриття виконавчого провадження за відповідним територіальним округом має бути, зокрема, наявність майна на вказаній території. При цьому грошові кошти, у розумінні чинного законодавства, вважаються майном (глава 13 Цивільного кодексу України).

Так, вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій встановили, що стягувач, звертаючись із заявою про відкриття виконавчого провадження в обґрунтування підстав звернення до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва за місцезнаходженням майна боржника, надав докази на підтвердження того, що боржник має банківські рахунки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в АТ «Універсал банк» (04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19).

У контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зазначає про необхідність врахування положень статті 93 Цивільного кодексу України згідно з якими, місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Відповідно до положень статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами та наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги; банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський платіжний інструмент - засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів; банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку; кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

У статті 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність» врегульовано порядок відкриття відокремлених підрозділів банку на території України.

Зокрема, відповідно до положень наведеної статті банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України. Банк зобов`язаний забезпечити відповідність діяльності відокремленого підрозділу вимогам законів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Банк зобов`язаний повідомити Національний банк України про відкриття відокремленого підрозділу та про зміни в діяльності відокремленого підрозділу банку у визначених Національним банком України випадках. Національний банк України включає відомості про відокремлені підрозділи банку та про зміни в їх діяльності до Державного реєстру банків на підставі повідомлення банку. Відокремлений підрозділ банку має право розпочати свою діяльність через 10 днів після повідомлення банком Національного банку України про відкриття такого відокремленого підрозділу. Вимоги до повідомлення банку про відкриття відокремленого підрозділу та про зміни в діяльності відокремленого підрозділу, порядок включення відомостей про відокремлені підрозділи банку та зміни в їх діяльності до Державного реєстру банків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Національний банк України має право прийняти рішення про припинення здійснення відокремленим підрозділом банку операцій на користь або за дорученням клієнтів, якщо інформація про відкриття банком свого відокремленого підрозділу містить неправдиві відомості чи діяльність такого відокремленого підрозділу не відповідає вимогам цього Закону та нормативно-правовим актам Національного банку України.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Таким чином, аналіз норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, правовий статус філії, відділення, представництва банку на законодавчому рівні регламентований нормативно-правовими актами Національного банку України.

Так, відповідно до пункту 53 розділу VIII про відокремлені підрозділи банку на території України постанови Національного банку країни від 22 грудня 2018 року № 149 «Про затвердження Положення про ліцензування банків» зазначається, що банк може створювати на території України відокремлені підрозділи, які здійснюють банківську діяльність від імені банку (філії, відділення тощо), та відокремлені підрозділи, які виконують функції представництва та захисту інтересів банку та не здійснюють банківської діяльності (представництва). Банк може надавати банківські послуги за допомогою інших каналів обслуговування (банкомати, платіжні термінали, пункти самообслуговування, мобільні пристрої тощо), які не є відокремленими підрозділами банку. Відокремлений підрозділ банку має відповідати таким вимогам: 1) наявність керівника, який діє на підставі виданої банком довіреності; 2) здійснення діяльності на підставі положення, затвердженого уповноваженим органом банку; 3) місцезнаходження в приміщенні, яке не належить до житлового фонду; 4) наявність щонайменше одного працівника, чиє робоче місце розташоване в приміщенні відокремленого підрозділу банку та який перебуває в цьому відокремленому підрозділі переважну частину робочого часу. Банк під час створення відокремленого підрозділу зобов`язаний присвоїти йому власний унікальний в межах банку цифровий/символьно-цифровий код підрозділу згідно зі своєю внутрішньою системою реєстраційної кодифікації. Положення про відокремлений підрозділ має містити його повне найменування та місцезнаходження. Положення про відокремлений підрозділ, який здійснює банківську діяльність від імені банку, має містити перелік видів діяльності, банківських та інших фінансових послуг, які здійснює / надає відокремлений підрозділ від імені банку. Цей перелік може включати лише ті види діяльності, банківські та інші фінансові послуги, які має право здійснювати та надавати банк.

Аналіз наведених вище приписів Закону України «Про банки і банківську діяльність» та постанови Національного банку країни від 22 грудня 2018 року № 149 «Про затвердження Положення про ліцензування банків» свідчить, що з метою поліпшення обслуговування клієнтів та виконання функцій, визначених банком, банк може відкривати структурні одиниці (філії, відділення тощо), і таке відкриття може здійснюватися на балансі банку.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 925/791/21.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань АТ «Універсал банк» () знаходиться за адресою: 04082, місто Київ, вул. Автозаводська, 54/19.

Як встановили суди попередніх інстанцій, в обґрунтування наявності майна на території виконавчого округу міста Києва у заяві про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року представник стягувача зазначив про наявність у боржника відкритих рахунків в АТ «Універсал банк» (04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19), номери рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , наявність на них коштів у сумі 2 937 270,22 грн та 2 687 139,49 грн.

Крім того, у заяві представник стягувача також вказав, що на виконання ухвал Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2021 року у справі № 638/11819/21 та від 16 грудня 2021 року у справі № 638/19655/21 про забезпечення позовів, постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Богатиренка А. І. від 01 жовтня 2021 року № НОМЕР_4 та від 20 грудня 2021 року № НОМЕР_5 накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 в сумі 2 937 270,22 грн та 2 687 139,49 грн відповідно.

До цієї заяви про примусове виконання рішення від 12 липня 2022 року представник стягувача надав приватному виконавцю наступні документи: фотокопію листа АТ «Універсал банк» вих. №20668 А-БТ від 05 жовтня 2021 року, що підтверджувало наявність відкритих рахунків боржника; фотокопію частини виписки по рахунку боржника НОМЕР_1 , що підтверджувало наявність коштів на рахунку боржника; електронний документ - ухвалу Господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2022 року у справі № 922/1690/21.

Тобто, у матеріалах справи є докази надання стягувачем підтвердження місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу міста Києва.

Отже, з урахуванням положень статей 93, 95 Цивільного кодексу України, статті 3, 6, 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та статей 2, статей 23, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки боржник має рахунки в АТ «Універсал банк», яке зареєстроване за адресою 04082, місто Київ, вул. Автозаводська, 54/19, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що надані стягувачем приватному виконавцю докази належним чином засвідчують факт знаходження майна боржника у місті Києві за територіальним округом діяльності приватного виконавця Іванюти І. М.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення скарги сторони стягувача, визнання протиправною та скасування постанови в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України від 03 березня 2023 року про скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти І. М. від 18 липня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, а дій в.о. директора Департаменту ДВС МЮ УкраїниНещадима І. С. щодо її прийняття - протиправними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і є незаконними.

Отже, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявників в касаційних скаргах на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 552/1811/15 та в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 640/39320/21 не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Крім того, аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш С. П. про те, що скаржник фактично оскаржує дії в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України, які стосуються здійснення ним, як органом державної влади управлінських функцій, а не вчинення приватним/державним виконавцем виконавчих дій під час виконання відповідного судового рішення, у зв`язку з чим провадження в цій справі підлягало закриттю, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересіву цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України у відповідній редакції).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18) та інших.

У пункті 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміна «публічно-владні управлінські функції», то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16, 17), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21)).

Разом з тим виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, Господарського процесуального кодексу України), так і Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження».

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відтак за загальними правилами процесуальних кодексів скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.

У справі, яка переглядається, стягувач оскаржив дії та постанову в.о. директора Департаменту ДВС МЮ України про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 щодо виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 серпня 2021 року у справі № 638/16545/20. Тобто стягувач в порядку статті 447 ЦПК Україниоскаржує дії та постанову посадової особи органу державної виконавчої служби в процедурі виконання судового рішення, ухваленого в цивільній справі. Тому скарга правомірно подана до суду, який ухвалив судове рішення, тобто до Дзержинського районного суду міста Харкова як суду цивільної юрисдикції.

Відтак, доводи про порушення судами правил предметної та суб`єктної юрисдикції є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Щодо клопотання ТОВ «Луцька аграрна компанія» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У липні 2023 року ТОВ «Луцька аграрна компанія» подало до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15, а також на те, що ця справа містить виключну правову проблему.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами четвертою, п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

В заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, які по-різному тлумачаться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що свідчило б про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовані в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (див. постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).

Таких підстав для відступу від правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15, заявником не наведено, а касаційним судом - не встановлено.

За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ТОВ «Луцька аграрна компанія» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Довбиш Світлани Петрівни та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович