КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4993/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Київ

Справа № 754/13912/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», яка подана представником Васильчиковим Іллєю Володимировичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року,ухвалене у складі судді Панченко О.М.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 про виселення,

встановив:

У жовтні 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про виселення.

В обґрунтування позову зазначає, що 24.06.2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», укладено кредитний договір № 6513985 про надання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 82 500 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором ОСОБА_1 в іпотеку банку передав квартиру, загальною площею 42,9 кв. м., житловою площею 18,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , про що укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки від 24.06.2008 року № 6514020.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором на підставі зазначеного договору іпотеки та чинного законодавства України банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки. Державний реєстратор Дубіна Ю. Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2017 року за індексним номером 34990281 зареєстрував право власності позивача на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.09.2017 року № 96885753.

Позивач безпосередньо повідомив відповідача своїм рекомендованим листом від 15.05.2017 року № КНО-44.4.2/535, про реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення предмета іпотеки. Невиконання вимоги про добровільне звільнення предмета іпотеки є підставою для примусового виселення. На даний час реєстрація відповідача у квартирі унеможливлює реалізацію позивачем свого конституційного права на власність - безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить на законних підставах.

Крім того, у квартирі АДРЕСА_2 , крім ОСОБА_1 також були зареєстровані ОСОБА_2 з 18.03.2010 року, ОСОБА_3 з 03.09.2015 року. Позивач не надав свого погодження на реєстрацію зазначених осіб у квартирі, яка була передана в іпотеку.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд виселити відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник АТ «ПУМБ» - Васильчиков І.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не надав згоди на реєстрацію в квартирі, що була передана в іпотеку позивачу, ОСОБА_2 (зареєстрована в 2010 році) та ОСОБА_3 (зареєстрована в 2015 році), а тому суд першої інстанції повинен був задовольнити вимоги щодо їх виселення, оскільки реєстрація цих осіб, користування житловою площею в силу договору іпотеки є неправомірними. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР їх вселення та користування житловою площею регулювалось договором іпотеки і вселення було можливим лише за згоди іпотекодержателя (AT «ПУМБ»).

Звертає увагу, що в ухвалі Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2021 року зазначено, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 за AT «ПУМБ» зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.04.2017 року за індексним номером 34990281, а договір тимчасового користування житловим приміщенням № 1 укладений 01.03.2017 року, тобто до реєстрації права власності на спірну квартиру за AT «ПУМБ». Тобто договір тимчасового користування підписаний в період дії договору іпотеки від 24.06.2008 року № 6514020, що укладений між AT «ПУМБ» та ОСОБА_1 .

Вказує, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», п. 1.7.4. договору іпотеки від 24.06.2008 року № 6514020 та ч. 2 ст. 15 ЦК України договір тимчасового користування житловим приміщенням № 1, що підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 01 березня 2017 року є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається. З огляду на зазначене та в розумінні норм ЦК України, ОСОБА_6 не має ніяких прав щодо користування квартирою АДРЕСА_3 , а ні з березня 2017 року, а ні по теперішній час (договором визначений строк користування квартирою лише до 01.03.2018 року, іншого строку в розумінні ст. 631 ЦК України зазначений нікчемний договір не містить). В порушення норм матеріального права, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 16.03.2023 року не застосував наслідки нікчемного правочину.

Звертає увагу, що АТ «ПУМБ» направляв вимоги відповідачам вимоги про виселення, зокрема і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а отже судом першої інстанції не повно і не всебічно з`ясовані обставини справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вказує, що представник АТ «ПУМБ» подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції лише 08 травня 2023 року, тобто з пропуском визначеного в оскаржуваному рішенні. Копію апеляційної скарги поштовим відправлення або іншим шляхом вручено не було.

Квартира АДРЕСА_2 є законним місцем проживання відповідачів, для яких це єдине житло на період дії воєнного стану в Україні та на інших законних підставах.

При розгляді справи необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.02.2018 року по справі № 707/926/15-ц, а також врахувати постанову Пленум Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосудця».

Зазначає, що банк приховав той факт, що він, порушуючи порядок набуття у власність нерухомого майна (житла), незаконно набув у власність єдине житло (предмет іпотеки), в якому проживає та зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_3 , тобто без отримання банком попереднього дозволу органу опіки та піклування. Звертає увагу, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Зазначає, що відсутні підстави вважати, що це нерухоме майно належить банку, оскільки достовірні, належні і допустимі докази на спростування презумпції права власності ОСОБА_1 на це нерухоме житлове майно відсутні. Банк не надав суду доказів того, що квартиру було придбано за рахунок кредитних коштів.

Стверджує, що квартиру не було придбано за кредитні кошти. Квартиру було придбано за 536 808 грн., що за курсом НБУ станом на день купівлі квартири становило 110 682 доларів США. Банк не надав доказів того, що ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 110 682 доларів США та всі вказані кредитні кошти перераховані на користь продавця квартири. Позивач не направив письмову вимогу про виселення рекомендованим листом, а ОСОБА_1 не отримував таку вимогу, що є порушенням процедури та підставою для відмови в задоволенні позову. Також, довідка з реєстру речових прав не підписана і не завірена печаткою особи, що її сформувала, а отже не є належним доказом.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на ті ж самі обставини, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача АТ «ПУМБ» - Васильчиков І.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк не надав суду доказів того, що квартиру було придбано за рахунок кредитних коштів. Квартиру було придбано за 536 808 грн, що за курсом НБУ станом на день купівлі квартири дорівнювало 110 682 доларів США. Банк не надав доказів того, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 110 682 доларів США та всі вказані кредитні кошти перераховані на користь продавця квартири.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

З висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 - колегія суддів погоджується, вважаючи його законним та обґрунтованим. Однак з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 - не погоджується, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.06.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6513985, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 82 500 доларів США на умовах цього договору, а позичальник зобов`язувався використовувати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором (т. 1 а. с. 12-14).

Цільове призначення кредиту - для придбання нерухомості - однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

24.06.2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24.06.2008 року № 6513985 між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 6514020, за умовами якого в іпотеку передано однокімнатну квартиру, загальною площею 42,90 кв. м., житловою площею 18,10 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 6-8).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у справі № 754/19836/14-ц із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 24.06.2008 року № 6513985 у розмірі 55 525,89 доларів США та заборгованість по несплаченим відсоткам, пені та суму штрафів в розмірі 197 142,26 грн. (т. 4 а. с. 191, 192).

28 квітня 2017 року рішенням державного реєстратора філії Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіни Ю. Л. зареєстровано право власності ПАТ «ПУМБ» на квартиру, загальною площею 42,90 кв. м., житловою площею 18,10 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.09.2017 року № 96885753 (т. 1 а. с. 19).

Листом від 15 травня 2017 року № КНО-44.4.2/535 ПАТ «ПУМБ» повідомив ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення цієї квартири, у тому числі від особистих речей, протягом 14 календарних днів з дня отримання цього листа (т. 1 а. с. 23).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 18 березня 2010 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 03 вересня 2015 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією (т. 4 а. с. 147).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» ( Закон № 898-IV) (у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV).

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає потребу сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР).

У ч. 3 наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР відсилає до ч. 2 цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене ч.2 ст. 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у ч. 1 ст. 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку ст. 40 Закону № 898-IV та ч.ч. 1-2 ст. 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 квітня 2021 року у справі № № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) сформулював висновок: «Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновком апеляційного суду про те, що походження різниці вартості квартири не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти. Таким чином, не можна вважати, що спірну квартиру придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а відповідно і виселенню з даної квартири без надання відповідачам іншого жилого приміщення не підлягають.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою прав власності на спірну квартиру, що в силу вимог ст. 40 Закону № 898-IV є підставою для виселення відповідачів із квартири.

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідачі зазначили, що спірна квартира, яка передана в іпотеку, не була придбана у повному обсязі за кредитні кошти, а тому відповідно до правил ст. 109 ЖК України відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного житлового приміщення.

У цій справі встановлено, що квартиру АДРЕСА_4 , було придбано відповідачем ОСОБА_1 за 536 808 грн., що за курсом НБУ станом на день купівлі квартири становило 110 682 доларів США. Саме у такому розмірі сторони оцінили вартість спірної квартири в договорі іпотеки від 24.06.2008 року № 6514020 (п. 1.3).

Згідно з п. 1.2.2 договору іпотеки, право власності на нерухоме майно, зазначене в п..1.2.1.1. цього договору підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 24 червня 2008 року за реєстровим № 4052.

Даний договір іпотеки № 6514020 від 24 червня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 24 червня 2008 року за реєстровим № 4055.

Разом з цим, за кредитним договором від 24.06.2008 року № 6513985 банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 82 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на день укладення договору становило 399 300 грн.

Отже, судом встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 536 808 грн. була придбана частково за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 (137 508 грн) і частково за кошти отриманого кредиту (399 300 грн).

Сторона позивача зазначену обставину не спростувала.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вважати спірну квартиру придбаною у повному обсязі за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_1 з такої квартири без надання іншого жилого приміщення.

Водночас колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із спірної квартири з огляду на наступне.

У п. 1.7.4 договору іпотеки від 24.06.2008 року № 6514020 сторони погодили, що без попереднього письмового погодження іпотекодержателя іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу іпотеки.

У вказаному договорі сторони також обумовили, що будь-які правочини або інші юридично значимі дії стосовно предмету іпотеки, вчинені з порушенням вимог цього договору, та/або чинного законодавства України, в тому числі але не виключно, щодо відчуження предмету іпотеки, його передачі у спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування тощо, є недійсними.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом

іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), вселення осіб до предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя є підставою для виселення таких осіб без надання їм іншого житлового приміщення. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА_1 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 із житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації її місця проживання.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 18 березня 2010 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована у спірній квартирі з 03 вересня 2015 року, тобто після ухвалення судового рішення від 09 лютого 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором із іпотекодавця ОСОБА_8 .

Отже, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вселилися до квартири, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки. У матеріалах справи відсутнє письмове погодження іпотекодержателя АТ «ПУМБ» на вселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до спірної квартири. Зазначені обставини відповідачами не оспорювалася.

Таким чином, вселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у ч. 3 ст. 9 Закону № 898-IV.

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки малолітньої (на момент такого вселення) ОСОБА_3 у квартиру, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову в частині вимог про виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги АТ «ПУМБ», яка подана представником Васильчиковим І.В. , тому оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо нікчемності договору оренди, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , колегія суддів до уваги не приймає та не надає їм оцінку, оскільки ОСОБА_6 не є відповідачем у справі , позовних вимог до неї позивач не заявляв.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що за подання апеляційної скарги АТ «ПУМБ» сплатило судовий збір у розмірі 7200 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.07.2023 року № 000314766/00 (т. 5 а. с. 100).

Тобто, із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений АТ «ПУМБ» за подання апеляційної скарги по 2400 грн. з кожної.

В суді першої інстанції позивачем не було сплачено судовий збір за подання позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а тому в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України із відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір по 1600 грн. з кожної.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», яка подана представником Васильчиковим Іллєю Володимировичем , - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» витрати по сплаті судового збору в сумі по 2400 грн. з кожної.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір на користь держави по 1600 грн. з кожної.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.