Справа №756/6923/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також шкоди, завданої майну, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04.05.2018 року приблизно о 17 год. 35 хв. за адресою: м. Київ, вул. Богатирська, шляхопровід на просп. Степана Бандери, пасажир автомобіля Opel Vivaro, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відчинив праві пасажирські двері у той час, коли автомобіль знаходився на проїзній частині в правій смузі руху у напрямку просп. Степана Бандери, внаслідок чого відбувся контакт правих передніх дверей вказаного транспортного засобу з мотоциклом марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який у цей час рухався в правій смузі руху у попутному напрямку та здійснював випередження даного автомобіля з правого боку, у результаті чого позивач ОСОБА_2 упав з мотоцикла та отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги». Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний позивачу мотоцикл.

За фактом ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 0003372 від 05.05.2018 року про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 291 КК України, в рамках якого ОСОБА_2 визнано потерпілим.

Постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві Садового Д.М. від 01.03.2021 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з закінчення строків досудового розслідування. Разом з тим у матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта № 12-1/1244 від 22.07.2019, у якому зазначено, що причиною ДТП, з технічної точки зору є невідповідність дії пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 вимогам пунктів 5.3б, 15.13 Правил дорожнього руху.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 253 117, 59 грн та моральну шкоду у розмірі 200 000, 00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 31 341, 66 грн, моральну шкоду в розмірі 50 000, 00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 12 квітня 2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як встановлено судом, 04.05.2018 року приблизно о 17 год. 35 хв. за адресою: м. Київ, вул. Богатирська, шляхопровід на просп. Степана Бандери сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Opel Vivaro, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та мотоцикла марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , під час якої пасажир автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні, відчинив праві пасажирські дверцята у той час, коли автомобіль знаходився на проїзній частині в правій смузі руху у напрямку просп. Степана Бандери, внаслідок чого відбувся контакт правих передніх дверей вказаного транспортного засобу з мотоциклом марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , у результаті чого водій мотоцикла ОСОБА_2 упав з мотоцикла, отримавши тілесні ушкодження, та був госпіталізований до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», мотоцикл марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження. Вказане підтверджується, зокрема, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.05.2018 року.

За фактом ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 0003372 від 05.05.2018 року про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 291 КК України, в рамках якого ОСОБА_2 визнано потерпілим. Під час здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування неодноразово проводилися слідчі експерименти, зокрема 08.09.2018 року, 23.05.2019 року, 25.03.2020 року, на підставі яких, а також на підставі показань потерпілого та свідків-очевидців події, неодноразово проводилися судові автотехнічні експертизи та комплексна судова транспортно-трасологічна та автотехнічна експертиза. За висновком автотехнічної експертизи від 08.10.2018року № 12-1/1621 причиною ДТП з технічної точки зору є невідповідність дій водія мотоцикла марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 вимогам пунктів 13.1, 13.3 ПДР та невідповідність дій пасажира автомобіля Opel Vivaro, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 вимогам пунктів 5.3б, 15.13 ПДР.

Згідно з висновком автотехнічної експертизи № 12-1/1244 від 22.07.2019 року, на який, зокрема, позивач посилається у позові, причиною ДТП, з технічної точки зору, є невідповідність дії пасажира автомобіля Opel Vivaro, номерний знак, НОМЕР_1 вимогам пунктів 5.3б, 15.13 Правил дорожнього руху.

За висновком автотехнічної експертизи від 06.05.2020 року № 12-1/1169 причиною виникнення ДТП з технічної точки зору, враховуючи версію водія ОСОБА_2 , є невідповідність дій пасажира автомобіля Opel Vivaro, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 вимогам пунктів 5.3б, 15.13 ПДР. За версією ОСОБА_1 причиною виникнення ДТП з технічної точки зору є невідповідність дій водія мотоцикла марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 вимогам пунктів 13.1, 13.3 ПДР та невідповідність дій пасажира автомобіля Opel Vivaro, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 вимогам пунктів 5.3б, 15.13 ПДР.

Згідно з висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 01.03.2021 № КСЕ-19-20/36977, за версією ОСОБА_1 , з технічної точки зору вбачається невідповідність дій водія мотоцикла марки Honda-VFR, номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 вимогам п. 13.3 ПДР; у дорожній обстановці за версією ОСОБА_2 в діях останнього невідповідностей вимогам ПДР не вбачається.

Постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві Садового Д.М. від 01.03.2021 кримінальне провадження закрите у зв`язку з закінчення строків досудового розслідування.

На замовлення представника позивача ОСОБА_4 ТОВ «Столичне бюро судових експертиз» проведено транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу по копіям кримінального провадження № 0003372, за результатами якої складено висновок від 16.08.2021 № 2-08/21.

Згідно з даним висновком відомості з версій (пояснень та показів) пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 про те, що він перед відчиненням пасажирської двері автомобіля переконався у відсутності з правого борту автомобіля інших транспортних засобів щодо відкриття правих передніх дверей автомобіля Opel Vivaro на незначну відстань і її стаціонарного положення до наїзду мотоцикла Honda-VFR майже повної відсутності бічного інтервалу між зупиненим автомобілем Opel Vivaro і попутним мотоциклом Honda-VFR перед наїздом, у розташуванні місця наїзду мотоциклом Honda-VFR на двері автомобіля на відстані 1,93м від правого краю проїзної частини та того, що мотоцикл Honda-VFR контактував лише лівою ручкою керма, є технічно неспроможними.

З причин, наведених у дослідницькій частині даного висновку, в діях мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які б створювали виникнення навіть небезпечної ситуації.

З причин, наведених у дослідницькій частині даного висновку, і небезпечна, і аварійна дорожні ситуації були створені діями пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 , оскільки вони суперечили вимогам пунктів 1.5, 5.1, 5.2г, 5.3б та 15.13 ПДР.

За результатами проведеної в рамках даної цивільної справи № 756/6923/21 комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи експертом КНДІСЕ Григор`євим О.І. 23.05.2023 року складено висновок № 27105/22-52, згідно з яким водій мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 у даній дорожній ситуації повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.4, 13.3 ПДР України, в той же час, пасажир автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 при відкритті дверей під час стоянки автомобіля повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 5.3б, 15.13 ПДР України.

У даній дорожній обстановці дії водія мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 , виходячи з визначеного механізму контактування, з технічної точки зору не відповідали п.п. 12.4, 13.3 Правил дорожнього руху.

З технічної точки зору твердження (пояснення) пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 щодо механізму і обставин ДТП можуть вважатися спроможними, натомість, з технічної точки зору твердження (пояснення) водія мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 щодо механізму і обставин ДТП в цілому не спроможні.

З технічної точки зору дії водія мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам ПДР, могли стати однією з причин настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.05.2018 року.

Однією з причин настання даної ДТП могли бути дії водія мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 , які не відповідали вимогам ПДР України.

Також експертом зазначено, що визначити у межах даного дослідження, хто з учасників ДТП створив небезпечну (аварійну) дорожню ситуацію, не є можливим, оскільки в матеріалах справи не містяться кількісні характеристики зближення транспортних засобів, дійсне розташування мотоцикла відносно автомобіля тощо.

Оцінити дії пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 в ситуації, що склалася на момент ДТП, з технічної точки зору не є можливим, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо положення дверцят автомобіля Opel Vivaro, тобто відстані, на яку вони були відкриті, відстані між транспортними засобами та розташування мотоцикла відносно автомобіля Opel Vivaro в момент, коли пасажир почав відкривати двері автомобіля.

У даній дорожній ситуації водієм мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 не здійснювалося випередження автомобіля Opel Vivaro, оскільки автомобіль на момент зіткнення знаходився у нерухомому стані.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача, зазначив, що у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди наявна вина як пасажира автомобіля Opel Vivaro ОСОБА_1 , так і водія мотоцикла Honda-VFR ОСОБА_2 . Також суд першої інстанції зазначив про зменшення розміру відшкодування майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, у розмірі 31 341,66 грн., що становить половину від доведеної суми майнової шкоди, також стягнув моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, її доводи фактично повторюють позицію відповідача, заявлену ним в ході розгляду справи судом першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окрему увагу звертає суд на те, що незважаючи на позицію, яку зайняв апелянт, фактично він порушив вимоги ПДР. Зокрема, йому як пасажиру автомобіля заборонялося відчиняти двері автомобіля та залишати їх відчиненими, якщо це загрожувало б безпеці і створювало перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, а також не переконавшись, що автомобіль зупинився біля тротуару, посадкового майданчика, краю проїзної частини чи на узбіччі. Таким чином своїми діями пасажир автомобіля Opel Vivaro порушив вимоги пунктів 5.3 б та 15.13 ПДР. При цьому позиція апелянта щодо відсутності в його діях порушень вимог ПДР спростовується тим фактом, що ОСОБА_1 вийшов з автомобіля в той час, коли той хоча і не рухався, але не був припаркований біля узбіччя та знаходився (стояв) в потоці автомобілів всередині смуги руху.

Суд ретельним чином дослідив наявність порушення вимог ПДР як з однієї сторони, так і з іншої, в результаті чого дійшов належного висновку про розподіл збитків між обома сторонами, належним чином відхиливши частину заявлених збитків, безумовність і необхідність яких не була доведена в ході розгляду справи.

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишитибез задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько