КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/9744/23 Головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року та за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ПН Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з листопада 1996 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4

12 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

За час спільного життя ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , останнім на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 150,1 кв.м.

Також 17 лютого 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу було придбано гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 17,3 кв.м.

29 липня 2021 року ОСОБА_4 було складено заповіт яким він заповів ОСОБА_1 1/2 частини належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_4 є його дружина - позивачка ОСОБА_1 , та його донька - третя особа ОСОБА_3 .

Позивачка вважала, що вказана вище квартира та гаражний бокс входять до складу спадщини.

Проте,14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. було видано відповідачці ОСОБА_2 , як колишній дружині спадкодавця, свідоцтво про право власності, а саме на 1/2 частку спірної квартири та на 1/2 частку гаражного боксу № НОМЕР_1 .

Цього ж дня ПНКМНО Кондратенко О.В. було видано позивачці ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спірної квартири та свідоцтво про право власності за законом на 1/4 частку гаражного боксу.

Також дочці спадкодавця ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину гаражного боксу.

Проте позивачка вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не має будь-якого права власності на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 . На її думку, той факт, що нерухоме майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , було придбане під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, не є підставою для виділення їй права власності на 1/2 частину майна, оскільки остання жодного відношення до вказаного майна не має, вона не купувала його, не вносила спільні кошти та не утримувала це майно.

Зокрема, спірна квартира була придбана 26 серпня 1999 року ОСОБА_4 за особисті кредитні кошти, які у подальшому виплачувалися ним разом з позивачкою ОСОБА_1 .

У той же час, фактичні шлюбні відносини між померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були припинені ще у 1996 року, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року про розірвання шлюбу. Про те, що фактичні шлюбні відносини між померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинилися з 1996 року, було зазначено позивачем ОСОБА_4 у позовній заяві. У рішенні суду про розірвання шлюбу вказано, що відповідачка ОСОБА_2 визнала позов по суті.

Проте, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не перевірила вказаний факт та видала свідоцтва про право власності на 1/2 частини квартири та гаражного боксу на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

У зв`яку із наведеним, просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 видане 14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В.

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 68450603 від 14 липня 2023 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Кондратенко О.В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на 1/2 об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , видане 14 липня 2023 року приватним нотаріусом КМНО Кондратенко О.В.

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер: 68452952 від 14 липня 2023 року, прийняте ПНКМНО Кондратенко О.В. щодо реєстрації за ОСОБА_2 в цілому права власності на 1/2 об`єкта нерухомого майна, а саме: гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачкою доказами не доведено, що спірні квартира АДРЕСА_1 та гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 належали ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

Позивач ОСОБА_1 посилається на укладення померлим ОСОБА_4 . Договору споживчого кредиту № 395/97-П від 09 квітня 1997 року з метою отримання кредиту для купівлі квартири, як доказ того, що купівлю квартири ОСОБА_4 здійснив за особисті кошти. Разом з тим, суд вважав, що укладання будь-яких кредитних договорів в період перебування у шлюбі не є доказом того, що отримані кошти та кошти, які спрямовуються на погашення кредиту, є особистою власністю того з подружжя, ким укладений відповідний договір. Окрім того, за вказаним договором строк погашення кредиту - не пізніше 08 квітня 1999 року, а квартира була придбана 26 серпня 1999 року, тобто після того, як минув строк погашення кредиту.

Зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 також не вдається можливим встановити, що шлюбні відносини між ними були припинені з 1996 року. Сам по собі факт визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу у 2013 році жодним чином не може підтверджувати факт фактичного припинення шлюбних відносин у 1996 році.

Короткий зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вищевказане судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із висновком суду про те, що позивачкою не доведено того, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_4 . Скаржниця наголошує на тому, що вона надала суду докази того, що ОСОБА_4 з 1996 року не проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_2 , отже набуте ним майно у 1999 році та 2006 році є його особистою власністю. Таким доказом позивачка вважає рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року про розірвання шлюбу по справі № 759/2124/13-ц та копію позовної заяви, на підставі якої було винесено зазначене рішення, в яких зазначено, що фактичні шлюбні відносини припинені з 1996 року.

Також вважає, що при вирішенні справи, судом першої інстанції не враховано вимоги статті 71 Закону України «Про нотаріат», оскільки нотаріус не звернувся із письмовим повідомленням до спадкоємиці (позивачки) про подання ОСОБА_2 заяви про видачу свідоцтва про право власності на частину спадкового майна, чим позбавив позивачку права звернутися до суду для оскарження права відповідачки на визнання майна спільною сумісною власністю, і в результаті чого, позивачка не мала змоги звернутися із заявою до нотаріуса про відкладення видачі Свідоцтва про право власності відповідачці.

ОСОБА_1 вважає, що дії нотаріуса при видачі відповідачці свідоцтва про право на власності є незаконними, оскільки нотаріус посвідчує лише безспірні факти. Також, нотаріус не видає свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, шлюб між якими було розірвано на час відкриття спадщини.

Колишня дружина (у даному випадку відповідачка ОСОБА_2 ) не є спадкоємцем, а тому вона могла звернутися до суду з позовною заявою за визнанням за нею права власності на 1/2 частку майна, набутого за період перебування у зареєстрованому шлюбі з померлим.

Корткий зміст заперечень проти апеляційної скарги ОСОБА_1 .

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 надійшли відзиви від відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи - ОСОБА_3 . Вказані учасники справи не погоджуються із доводами апеляційної скарги. Наголошують на тому, що нормам КпШС та СК України встановлена презумпція спільності подружжя на набуте в період шлюбу майно. Із змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не вбачається, що шлюбні відносини були припинені з 1996 року, а сам по собі факт визнання відповідачкою позову не може підтверджувати факт припинення шлюбних відносин. Просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Короткий зміст заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу

25 березня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 500,00 грн.

25 березня 2024 року ОСОБА_3 подала заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Короткий зміст ухвал суду від 11 квітня 2024 року

Ухвалами суду від 11 квітня 2024 року в задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не обґрунтовано розмір вартості отриманих послуг, не надано детального розрахунку та опису робіт.

У Договорі про надання правничої допомоги від 10 травня2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Пановим Л.В., визначено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами у додаткових угодах.

У той же час, у Додатковій угоді до Договору про надання правничої допомоги б/н від 10 травня 2023 року ціна договору не встановлена і не зазначена.

Взявши до уваги ті обставини, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідач не зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, не обґрунтувала розмір вартості отриманих послуг, не надала детального розрахунку та опису робіт, що мав попередньо бути визначений у Договорі про надання правничої допомоги від 10 травня 2023 року, що безумовно надало би позивачу можливість оцінити ризики понесення судових витрат у випадку відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що третьою особою не обґрунтовано розмір вартості отриманих послуг, не надано детального розрахунку та опису робіт.

У Договорі про надання правничої допомоги № 05/02/2024 від 30 січня 2024 року, укладений з адвокатом Пановим Л.В., визначено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами у даному договорі. Крім того, клієнт зобов`язується сплатити адвокату фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього доручення (оплата роботи фахівців, оплата судових витрат, обов`язкових платежів, транспортні витрати, зв`язок, технічні витрати тощо) згідно додатку № 1, 2 до договору (при наявності таких витрат).

Крім того, у вказаному договорі вказано, що за правничу консультацію, підготовку документів для оформлення позовної заяви, направлення позовної заяви до суду м. Києва клієнт адвокату сплатив гонорар при підписанні договору.

Проте, у цьому Договорі відсутня ціна виконання доручення (послуг), яку мала сплатити ОСОБА_3 .

Беручи до уваги ті обставини, що у своїх поясненнях до позову третя особа не зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, не обґрунтувала розмір вартості отриманих послуг, не надала детального розрахунку та опису робіт, що мав попередньо бути визначений у Договорі про надання правничої допомоги від 30 січня 2024 року, що безумовно надало би позивачу можливість оцінити ризики понесення судових витрат у випадку відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні заяви третьої особи про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять ухвали суду від 11 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяви задовольнити.

Позиція суду апеляційної інстанції

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 - адвокати Гук А.Ю. та Федченко В.В. підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , просили її задовольнити.

Проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували.

Представник відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Панов Л.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримав.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 1976 року між ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_3

26 серпня 1999 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Біляєвим В.О. придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150,1 кв.м., житлова площа 77,1 кв.м.

17 лютого 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тесленком А.О. придбав гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 17,3 кв.м.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

29 липня 2021 року ОСОБА_4 склав заповіт, у якому зробив розпорядження щодо 1/2 частини належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на ім`я позивачки ОСОБА_1

12 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та позивачкою ОСОБА_1 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть № НОМЕР_2 .

27 березня 2023 року на підставі заяви позивачки ОСОБА_1 про прийняття спадщини ПНКМНО Кондратенко О.В. відкрила спадкову справу до майна померлого ОСОБА_4

12 квітня 2023 року третя особа ОСОБА_3 подала заяву ПНКМНО Кондратенко О.В. про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4

14 липня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 подала заяву ПНКМНО Кондратенко О.В. про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, а саме на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , та гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .

14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. видала відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право власності, серія та номер: 1031 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. видала відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право власності, серія та номер: 1033 на 1/2 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. видала позивачці ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. видала позивачці ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на спадщину за законом, на 1/4 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2. 14 липня 2023 року ПНКМНО Кондратенко О.В. видала третій особі ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на спадщину за законом, серія та номер № 1034 на 1/4 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у апеляційній скарзі ОСОБА_1

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, цей кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулював і КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірний житловий будинок (23 березня 1988 року). Зокрема, відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (стаття 24 КпШС України).

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)).

Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Суд першої інстанції вірно встановив, що спірні об`єкти нерухомого майна були набуті ОСОБА_4 під час перебування його у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , отже на це майно розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.

Заявляючи позов, позивач, як спадкоємець ОСОБА_4 , фактично оспорювала презумпцію спільності спірного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

При цьому на доведення обставин набуття майна ОСОБА_4 в період окремого проживання з ОСОБА_2 , позивачка надала суду лише два докази, а саме позовну заяву ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 в якій він зазначав, що фактично шлюбні відносини припинились з 1996 року, а також рішення суду за цією позовною заявою, в якому було зазначено, що ОСОБА_2 позов визнала.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в тому, що рішення суду про розірвання шлюбу не може бути доказом того, що на час придбання спірного майна подружжя проживало окремо. Якщо позивач стверджувала, що їй достеменно відомо про те, що спірна квартира була набута ОСОБА_4 під час його окремого проживання з дружиною ОСОБА_2 , вона мала надати суду докази такого окремого проживання, якими могли бути докази реєстрації місця проживання за різними адресами, проживання за різними адресами та інші докази, які у своїй сукупності надали би суду підстави для визнання судом обставин, на які посилалась позивач. Між тим із матеріалів справи вбачається, що на час укладення договорів купівлі продажу квартири та гаражного боксу ОСОБА_4 був зареєстрований в кв. АДРЕСА_4 , яка також є місцем проживання ОСОБА_2 . В рішенні суду від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13 про розірвання шлюбу суд лише встановив, що сторони зареєстрували шлюб 19 червня 1976 року. Інших обставин, а саме які відносини склались між подружжям, чи проживають вони разом, суд не встановлював взагалі, лише зазначив, що він врахував думку позивача, який наполягає на розірванні шлюбу і відповідачки, яка також наполягає на розірванні шлюбу і визнала в повному обсязі зміст позовної заяви.

Отже, оскільки позивач не довела того, що спірне сумісне майно є особистим майном ОСОБА_4 , його колишня дружина ОСОБА_2 обґрунтовано отримала свідоцтво про право власності на половину цього майна, оскільки воно набуте в період перебування ОСОБА_4 з нею у зареєстрованому шлюбі.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не зверталась до колишнього чоловіка ОСОБА_4 за його життя із вимогою про поділ спірного майна, що свідчить про те, що вона визнавала, що вона не є співвласником майна і не може на нього претендувати, правильно не були сприйняті судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Як вже зазначалось вище, презюмується, шо все майно, яке набуте подружжям в період шлюбу є спільним сумісним майном.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Отже і після розірвання шлюбу, до укладення сторонами договору про поділ спільного майна, або до ухвалення судом рішення про його поділ, майно залишається у спільній сумісній власності.

Право на поділ майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, залежить лише від волевиявлення сторін. Такого поділу за життя ОСОБА_4 не відбулось. Та обставинна, що ОСОБА_2 не зверталась з позовом про поділ майна не може свідчити про те, що вона визнавала, що не має права на це майно і воно належить на праві особистої власності ОСОБА_4 .

Отже і на час смерті ОСОБА_4 спірне майно перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Той факт, що ОСОБА_4 заповів позивачці лише половину спірної квартири, може додатково свідчити про те, що він визнавав, що йому в цій квартирі належить лише половина, оскільки вона була набута в період шлюбу з ОСОБА_2 , і щодо належного йому майна він зробив заповідальне розпорядження.

Виходячи із наведеного, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина лише на 1/2 частину спірного майна. За таких обставин, нотаріус, перевіривши дату набуття спадкоємцем майна, титульним власником якого він був, а також встановивши, що у цей час спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі, обґрунтовано видав свідоцтво про право власності на 1/2 частку цього майна ОСОБА_2 , оскільки про це вона подала відповідну заяву і подала необхідні докази.

Інша половина майна увійшла до складу спадщини і була успадкована спадкоємцями померлого.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення приватним нотаріусом Кондратенко О.В. статті 71 Закону України «Про нотаріат» при видачі відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності, яке полягало у неповідомленні ОСОБА_1 про надходження від ОСОБА_2 заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя і призвело до порушення прав позивача на судове оскарження права ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного майна.

Позивачка пред`явила даний позов на захист свого права на спадкування за законом як спадкоємцем першої черги разом з іншим спадкоємцем першої черги ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спірної квартири і гаражного боксу. Позивачка вважала, що таке право порушене відповідачкою, оскільки внаслідок отримання останньою свідоцтва про право власності на половину квартири і гаражного боксу позивачка позбавлена права на спадкування за законом 1/4 частини квартири та 1/2 частки гаражного боксу. Отже ОСОБА_1 реалізувала своє право на судовий захист шляхом пред`явлення позову в цій справі, а тому її доводи про те, що неповідомлення нотаріусом спадкоємців про подання ОСОБА_2 заяви про видачу свідоцтва про право власності позбавило їх права зупинити видачу свідоцтва про право власності та оскарження права спільної сумісної власності ОСОБА_2 в судовому порядку є необґрунтованими.

Оцінка аргументів, викладених у апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвали суду про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Відповідно до частини першої, другої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до вимог пункту 8 частини третьої статті 178 ЦПК України, відзив повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною першою-третьою статті 181 ЦПК України, у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. Пояснення третьої особи підписуються третьою особою або її представником. До пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою, дев`ятою статті 178 цього Кодексу.

Тобто, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат для відповідача та третьої особи є обов`язковою складовою відзиву та пояснень, оскільки з огляду на ст. 134 ЦПК України, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Однак, у відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 та у своїх поясненнях на позовну заяву третя особа ОСОБА_3 не зазначили попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Крім того, за змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України, здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Також, згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Натомість, ні відповідачкою, ні третьою особою не обґрунтовано розмір вартості отриманих послуг, не надано детального розрахунку та опису робіт.

У Договорі про надання правничої допомоги від 10 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Пановим Л.В., визначено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами у додаткових угодах.

У той же час, у Додатковій угоді до Договору про надання правничої допомоги б/н від 10 травня 2023 року ціна договору не встановлена і не зазначена.

У Договорі про надання правничої допомоги № 05/02/2024 від 30 січня 2024 року, укладеному ОСОБА_3 з адвокатом Пановим Л.В., визначено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами у даному договорі. Крім того, клієнт зобов`язується сплатити адвокату фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього доручення (оплата роботи фахівців, оплата судових витрат, обов`язкових платежів, транспортні витрати, зв`язок, технічні витрати тощо) згідно додатку № 1, 2 до договору (при наявності таких витрат).

Крім того, у вказаному договорі вказано, що за правничу консультацію, підготовку документів для оформлення позовної заяви, направлення позовної заяви до суду м. Києва клієнт адвокату сплатив гонорар при підписанні договору.

Проте, у Договорі про надання правничої допомоги № 05/02/2024 від 30 січня 2024 року відсутня ціна виконання доручення (послуг), яку мала сплатити ОСОБА_3 .

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг позивачки, відповідачки та третьої особи ґрунтуються на їх власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції , а відтак не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права га/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право па вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній