КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року місто Київ.

Справа №761/34966/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7785/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року (ухвалено у складі судді Волошина В.О., повний текст рішення складено 14.07.2023 року)

За позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ

У серпні 2019р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації: Луньо І.В., Матвійчука О.Ю. , в якому просила суд:

- у разі пропуску строку позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом, визнати їх пропущеними з поважних причин та поновити такий строк;

- визнати недійсним кредитний договір № 12/В від 20 лютого 2007р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та від імені позивачки (далі по тексту - кредитний договір);

- здійснити розподіл судових витрат.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй стало відомо, з надісланого на її адресу, заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу по справі № 212/7441/15-ц від 14 листопада 2016р., що з неї стягнуто на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 118393,74 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ, станом на 12 серпня 2015р. 2530257,74 грн.; судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Зазначений кредитний договір позивачка не підписувала та не укладала з банком, а після того, як дізналась про оспорюваний правочин намагалася його оскаржити в судовому порядку, а отже строки позовної давності пропущені нею з поважних причин.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вдалося, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом про визнання кредитного договору недійсним для захисту своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 01 лютого 2024 року подала через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не встановлено обставини, що мають значення для справи, а саме не проведено судової почеркознавчої експертизи, в результаті чого прийнято рішення з порушенням норм процесуального права.

Вказує, що ОСОБА_1 мала споживчий кредит в ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», але як стало відомим їй, у 2007 році її документами скористалися та оформили на неї інший кредит

Вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 жовтня 2012р. по цивільній справі № 0413/8045/2012 неможливо прийняти, як остаточне та визначене, оскільки судова почеркознавча експертиза не була проведена в цій судовій справі, що і вбачається зі змісту судового акту та змісту ухвал описаних в спірному рішенні суду першої інстанції. Отже, неможливо сказати, що всі обставин встановлені судом.

Зазначає, що позивач заявила клопотання у суді першої інстанції про проведення судової почеркознавчої експертизи, сплатила її, але відповідач не надав оригіналу кредитного договору № 12/в від 20 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з причини, що, як правонаступник, не отримав його оригінал. Вказує, що оригінал договору був виявлений у справі № 0413/8045/2012 Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу.

Вважає, що як рішення № 0413/8045/2012 Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, так і Рішення від 04.07.2023 р. не відповідають завданням цивільного судочинства, судова почеркознавча експертиза не була проведена, а тому дійсні обставини справи не встановлені.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та витребувано матеріали справи.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» 20 лютого 2007 року укладено кредитний договір № 12/в за яким позивач отримала кредит в сумі 100 000 доларів США зі строком повернення до 20 лютого 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу по справі № 0413/8045/2012 від 03 жовтня 2013р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/34000608), яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»; третя особа: ОСОБА_5 про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. При цьому, зазначеним рішенням суду було встановлено наступне: «…При укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, а також змінами та доповненнями, не заперечував проти них, отримавши кредит в обумовленій договором сумі.

Доводи позивача, що відповідачем був підроблений підпис позивача, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджують, що умови кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються нормами ЦК України, тому вони не заслуговують на увагу.

Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору, як такого, що суперечить Конституції України, Цивільному Кодексу України, а також моральним засадам суспільства, не знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, не ґрунтуються на Законі, тому не підлягають задоволенню…».

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції визнав, що саме позивачка, зловживаючи своїми процесуальними правами ухилилася від проведення призначеної по справі судово-почеркознавчої експертизи, не повідомивши суд про наявні судові справи, та фактичне місцезнаходження оспорюваного кредитного договору, а тому суд визнав факт, що укладений 20 лютого 2007р., між позивачкою та первісним кредитором (ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») кредитний договір, був підписаний останньою, і є дійсним. Суд першої інстанції, беручи до уваги, що з вказаними позовними вимогами позивачка звернулася до суду в вересні 2019р., тобто з пропуском строків позовної давності, при цьому про оспорюваний кредитний договір їй було відомо, ще в липні 2012р., зробив висновок, що заява позивача про поновлення строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною та необґрунтованою.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини третя та п`ята ст. 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позовну заяву позивач обґрунтовувала тим, що кредитний договір № 12/В від 20.02.2007 року ОСОБА_1 не підписувала, про наявність такого договору та боргу їй стало відомо із заочного рішення від 14 червня 2016 року у справі № 212/7441/15-ц.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зверталась з позовом до ПАТ «ВІЕБІБАНК» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Геліос») про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним у справі № 0413/8045/2012.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 3 жовтня 2013 року у зазначеній справі, ОСОБА_1 вказувала, що 20 лютого 2007 року між нею та відповідачем був укладений спірний договір, однак він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики. Згодом, у судовому засіданні, представник позивача доповнив, що кредитний договір з умовою сплачувати 14% річних позивач не підписувала.

Вказаним рішенням в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 3 жовтня 2013 року не оскаржувалось та набрало законної сили.

Також наразі на розгляді у Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу перебуває справа № 212/7441/15-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оскаржується у вказаній справі.

В матеріалах справи наявні докази погашення позивачем заборгованості за спірним кредитним договором, а саме квитанції за 2007-2008 роки (том 1, а.с. 150-159). У апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 мала з банком споживчий кредит, який і сплачувала, а спірний кредитній договір на неї оформили без її відома. Однак доказів такого суду надано не було, крім того це суперечить матеріалам справи, адже відповідно до наявних в справі квитанцій, платником є « ОСОБА_1 , кредит № 12/В».

Скаржником зазначено, що позов у 2012 році подавався по картковому кредиту, як захист прав споживачів. Разом з тим, як стверджує сама сторона позивача, оригінал спірного договору знаходитися в матеріалах цієї ж справи № 0413/8045/2012 року.

Як вбачається зі змісту ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 жовтня 2012р. по цивільній справі № 0413/8045/2012 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/34000566): «…Клопотання представника позивача ОСОБА_6 про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»; третя особа: ОСОБА_5 про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним -задоволено.

Витребувано у Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»:

- оригінал кредитного договору № 12/в від 20 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Як вбачається зі змісту ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу по справі № 0413/8045/2012 від 03 жовтня 2012р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/34000581): «…22.10.2012 року за клопотанням позивача по справі була призначена судово почеркознавча експертиза. Повідомленням № 58-1798 від 27.08.20213 року судового експерта ОСОБА_7 матеріали справи були повернуті без виконання, у зв`язку з неможливістю дати висновок експерта, так як недостатньо зібрано вільних зразків підписів та почерку позивача…».

З встановлених вище обставин вбачається, що дії позивача, яка є відповідачем у справі № 212/7441/15-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка наразі перебуває на розгляді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, щодо звернення з новим позовом про визнання недійсним Кредитного договору з тих підстав, що ОСОБА_1 не підписувала спірний кредитний договір, дізналась про нього у 2016 році, що суперечить обставинам справи № 0413/8045/2012, розглянутої та не оскарженої у 2013 році, спрямовані на уникнення цивільної відповідальності та суперечать її попередній поведінці і порушують принцип добросовісності, внаслідок чого позивач втрачає можливість захисту такої недобросовісної поведінки судом.

Колегія суддів вважає , що до вирішення спору у цій справі необхідно застосувати доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) та в основі якої знаходиться принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та врахувати в цьому контексті правові висновки, які були висловлені у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 по справі № 390/34/17 та постанові Верховного Суду від 09.10.2019 по справі № 204/1646/16, згідно з якими недобросовісна поведінка позивача не надає йому права на судовий захист.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Наведений рух по справам свідчить, що позивач, підписавши спірний договір 17 років тому та виконуючи його, згодом подала позов про визнання такого кредитного договору недійсним. Такий позов не було задоволено, однак ОСОБА_1 рішення не оскаржувала, допоки не отримала заочне рішення по справі № 212/7441/15-ц, яким з неї стягнули заборгованість. За заявою ОСОБА_1 заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду. Разом з цим позивач подала новий позов про визнання кредитного договору недійсним у справі 761/34966/19 та заяву про зупинення провадження у справі № 212/7441/15-ц.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

У постанові КЦС ВС від 20.10.2020 року в справі №450/2286/16-ц, суд зробив висновок, що коли особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного правочину є його нікчемність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

У справі, що переглядається:

районний суд відмовив в задоволенні позову про визнання недійсним договору внаслідок недоведеності, що позивачкане підписувалацей договір;

районний суд не врахував, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність;

районний суд не врахував, що оскільки недійсність кредитного договору у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин, у разі встановлення факту його непідписання стороною, є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.

Діючи добросовісно, позивач мала б доводити факт не підписання нею договору в справі про стягнення з неї заборгованості , а не звертатись з даним окремим позовом, з неефективним способом захисту, що лише доводить намагання затягувати судовий процес в справі про стягнення боргу, та доводить не добросовісну поведінку позивача.

Також судом першої інстанції не враховано те, що за положеннями ст. 267 ЦК України та відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від18грудня 2009 року №14«Про судове рішення у цивільній справі» позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності, що також узгоджується і з усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Відмовивши в задоволенні позову через його необґрунтованість, у суду були відсутні підстави для вирішення заяви позивача про поновлення позовної давності, яка не є окремою позовною вимогою в розумінні ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів робить висновок, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом викладення мотивувальної його частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська