АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року

м. Чернівці

справа № 725/5633/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М. І.,

суддів Одинака О. О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

апеляційна скарга Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 06 листопада 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення коштів за час затримки при звільненні.

Просив стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 229042 гривні 28 коп; інфляційні втрати за період затримки розрахунку у розмірі 10087 гривень 20 коп; три відсотки річних у розмірі 6448 гривень 44 коп та судовий збір.

Позов обґрунтовувано тим, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 180 000 гривень. Вирішено питання про судові витрати. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року вказане рішення залишено без змін

Вказує на те, що фактичне виконання вказаного рішення відбулося лише 04 квітні 2024 року та в порядку виконання виконавчого провадження перераховано йому 186800 гривень.

08 квітня 2024 ОСОБА_1 звернувся до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» з проханням виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпПУ.

Станом на дату фактичного виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2022 року у цивільній справі № 725/5266/23 строк затримки розрахунку з ОСОБА_1 перевищив 1 рік та 1 місяць.

Зазначає, що відповідно до положення ч. 1 ст. 117 КЗпПУ, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 , за час затримки розрахунку, має бути вирахуваний не за весь період такої затримки, а має обмежитися шістьма місяцями. Середній заробіток ОСОБА_1 складав 1775 гривень 52 коп. на день.

А тому, з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», слід стягнути 229042 гривень 08 коп, за час затримки розрахунку при звільнення, за 129 робочих днів (10 лютого 2023 року по 09 серпня 2023 року).

Позивач просить також стягнути з відповідача інфляційні втрати, за період затримки розрахунку, у розмірі 10087 гривень 20 коп та три відсотки річних у розмірі 6448 гривень 44 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівців від 06 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 229 042 гривні 28 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати, за період затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 10087 гривень 20 коп та три відсотки річних у розмірі 6448 гривень 44 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів існування обставин, що стали перешкодою для своєчасного виконання рішення суду щодо сплати належних сум ОСОБА_1 , а тому позивач має право на відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, інфляційних втрат та три відсотка річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що задовольняючи позов суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою. Стягнутий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає критерію розумності та пропорційності відносно задоволеного розміру заборгованої по заробітній платі.

Також вказував на те, що до вказаних правовідносин суд помилково застосував положення ст. 625 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2022 року у цивільній справі № 725/5266/22 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 180 000 гривень, а також вирішено питання про розподіл судових витрат ( а.с.14-16) .

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року вказане рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада 2022 року залишено без змін (а.с. 17-25).

Фактичне виконання даного рішення відбулось 04 квітня 2024 року, у процесі примусового виконання зведеного виконавчого провадження №71263686 .

Згідно довідки АТ КБ « ПриватБанк» 04 квітня 2024 року ОСОБА_1 було перераховано 186 800 гривень заборгованості за вказаним судовим рішенням ( а.с. 27).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Виплата до ст. 117 КЗпП України є компенсацією, а не заробітною платою.

В порядку ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому, ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року за № 100, для розрахунку вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що згідно довідки № 123 від 13 травня 2024 року, розмір його заробітної плати, за останні два місяці перед звільненням, становить за вересень 2021 року - 30600 гривень, а за жовтень 2021 року - 35094 гривень 34 коп. Виходячи з викладеного, розмір середньої заробітної плати становить 37285 гривень 92 коп, а розмір середньоденної заробітної плати - 1775 гривень 52 коп.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, з наступними змінами.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату фактичного виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2022 року у цивільній справі № 725/5266/23 строк затримки розрахунку з ОСОБА_2 перевищив 1 рік та 1 місяць.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 117 КЗпПУ, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути вирахуваний не за весь період такої затримки, а має обмежитися шістьма місяцями.

ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 10 лютого 2023 року по 09 серпня 2023 року, на вказаний період припадає 129 робочих днів, а тому сума, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», за затримку розрахунку при звільненні складає 229042 гривні 08 коп (1775,52 гривень * 129), однак відповідач не погоджується з визначеною сумою стягнення.

Суд першої інстанції абсолютно правильно навів норми законодавства, але не в повній мірі правильно їх застосував.

ВП Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. З 2022 року внесені зміни до ст. 117 КЗпП, за якою період стягнення становить шість місяців.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки(прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов зменшує розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, стягнувши на його користь 150 000 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) Велика Палата Верховного Суду вважала, що відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати такої допомоги, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, враховуючи наступне.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказані висновки були підтримані постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти за затримку виконання судових рішень на підставі ст. 625 ЦК України, та у якій Верховним Судом зазначено, що «після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

А тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні з 229042 гривень 28 копійок до 150 000 гривень.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат та три відсотка річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 06 листопада 2024 року в частині стягнення з Державного підприємства « Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір стягнутих коштів з 229042 гривень 28 копійок до 150 000 гривень.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 06 листопада 2024 року в частині стягнення з Державного підприємства « Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат, за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10087 гривень 20 копійок та три відсотки річних у розмірі 6448 гривень 44 копійок скасувати та у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена - 30 грудня 2024 року.

Головуючий М.І Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна