ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року

м. Черкаси

справа № 712/850/24
провадження № 22-ц/821/1030/24
категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Новікова О.М.,

суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.,

секретаря: Винник І.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради,

розглянув у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 січня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 , з 05.05.2015 року. по 12.12.2016 року перебувала у трудових відносинах з КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача та наказом про її звільнення № 4-К від 12.12.2016 року Під час знаходження її у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього за період з 01.01.2016 року по 12.12.2016 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 41341 грн. 37 коп., що підтверджується довідкою № 25 від 12.12.2016 року

Наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року у справі №712/2731/20 стягнуто з КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 41341 грн. 37 коп.

Фактичний розрахунок відповідачем перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 41341грн. 37 коп. відбувся лише 27 грудня 2023 року після здійснення Другим відділом ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заходів спрямованих на примусове виконання наказу Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/2731/20 у виконавчому провадженні №71390899.

Отже, відповідач, в порушення строків встановлених ст. 116 КЗпП України, більше ніж 6 років з моменту звільнення позивача не здійснював їй виплату заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі.

Вищевказане є підставою для відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а також стягнення компенсації по заборгованій заробітній платі у зв`язку з затримкою її виплати.

Остаточно визначившись з розміром позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 12.12.2016 року по 26.12.2023 року в сумі 339244 грн. 88 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 12.12.2016 року по 26.12.2023 року в сумі 44072 грн. 44 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23 238 грн. 56 коп., судові витрати по оплаті судового збору в сумі 232 грн. 39 коп., всього стягнути 23 470,95 грн.

В іншій частині відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач має право на середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати позивача за шість місяців, тобто з 13.12.2016 року по 12.06.2016 року (122 робочі дні), що становить: 190,48 грн. х 122 = 23238,56 грн. та позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, суд доходить таких висновків, що оскільки позивач звернулась до суду з позовом з приводу порушення права на оплату праці в період роботи з березня 2016 року до 12 грудня 2016 року у січні 2024 року після спливу строку, встановленого ч. 2 ст.233 КЗпП у редакції, що діє з 19.07.2022р., не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення належної їй при звільненні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Стосовно вимог про нарахування в період після звільнення окрім відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП, також і компенсації втрати частини доходів, суд доходить висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то спеціально передбаченим у законі для трудових відносин способом компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у тому числі й після прийняття судового рішення є саме відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Отже суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2024 року Комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» мотивована тим, що районний суд в частині часткового задоволення вимог невірно застосував частину 2 статті 233 КЗпП та помилково не застосував заяву про застосування позовної давності, поданої відповідачем. Вказує, що позивачці в день звільнення 12.12.2012 видана довідка про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні (довідка підписана в тому числі і самою позивачкою ОСОБА_1 як головним бухгалтером підприємства), тому відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у редакції, що діє з 19.07.2022 строк для звернення позивачки з позовом про стягнення всіх сум, що належать працівнику при звільненні з 19.07.2022 по 19.10.2022. Таким чином, оскільки позивач звернулась до суду з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у січні 2024 року, після спливу строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП у редакції, що діє з 19.07.2022, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Про застосування позовної давності відповідач зазначав в першій заяві по суті справи (відзиві на позов).

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

13 травня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Новіков О.М., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року цивільну справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 працювала головним бухгалтером комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради з 05.05.2015 року

15 березня 2016 року рішенням Черкаської міської ради № 2-291 припинено комунальне підприємство «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради шляхом ліквідації. В склад комісії, а саме членом комісії була ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу № 4-К від 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера з 12 грудня 2016 року у зв`язку з ліквідацією підприємства. Головному бухгалтеру, провести нарахування та виплату компенсації за невикористану частину основної та додаткової відпустки за період з 05.05.2015 року по 12.12.2016 року та вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Відповідно до довідки від 12 грудня 2016 року № 25 про нарахування та виплату заробітної плати за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2016 року заробітна плата до виплати склала 41341,37 грн. Дана довідка підписана директором КП «ІРМ» ЧМР Чернявським П.О. та головним бухгалтером ОСОБА_1

25 березня 2020 року судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси стягнуто з Комунального підприємства "Інститут розвитку міста" Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 41341,37 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

23 грудня 2021 року рішенням Черкаської міської ради № 16-29 скасовано рішення Черкаської міської ради від 15.03.2016 року № 2-291 «Про припинення комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради шляхом ліквідації», змінено найменування підприємства на комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради та затверджено статут.

27 березня 2023 року постановою заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження за виконавчим листом 712/2731/20.

Відповідно до виписки з АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було виплачено 25.05.2023 року - 8806,71 грн., 06.10.2023 року - 6038,03 грн., 07.11.2023 року - 3068,59 грн., 27.12.2023 року - 23378,04 грн.

19 січня 2024 року заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до відповіді № 419273 від 24.01.2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань найменування юридичної особи Комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради .

16 лютого 2024 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси заяву комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради про скасування судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року по справі № 712/2731/20 виданий 04.03.2021 року, залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на те, що Комунальне підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Районний суд вірно дійшов висновку, що, враховуючи те, що роботодавцем не було проведено остаточного розрахунку з позивачем в період з 13.12.2016 року по 27.12.2023 року, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що з 19 липня 2022 року частина 1статті 117 КЗпП України, діє в новій редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 року, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 (абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що за змістом частини 1статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Отже, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 має право на середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати позивача за шість місяців, тобто з 13.12.2016 року по 12.06.2016 оку. (122 робочі дні), що становить: 190,48 грн. х 122 = 23238,56 грн. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом невірно застосовано ч. 2 ст. 233 КЗпП та не враховано заяву про застосування позовної давності, є помилковими. Як вірно вказав суд з 19 липня 2022 року частина 2статті 233 ЦПК України, діє в новій редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 року, згідно з якою із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачці частинами 25.05.2023, 06.10.2023, 07.11.2023, 27.12.2023 в порядку примусового виконання судового наказу. Таким чином остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 27.12.2023. З позовом позивачка звернулась до суду у січні 2024 року, тобто в межах тримісячного строку, визначеного законодавцем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення в оскарженій частині є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 24 червня 2024 року.

Головуючий: О.М. Новіков

Судді : Л.І. Василенко

Ю.В. Сіренко