ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/9332/23

Головуючий у першій інстанції Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/725/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27 лютого 2024 року (місце ухвалення м. Чернігів, повний текст рішення складено 07.03.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

П О С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилався на те, що сторони мають дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішеннями суду визначено місце проживання дитини з батьком та видано судовий наказ про стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітнього сина, проте відповідачка аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач зазначає, що вже після народження дитини відповідачка не здійснювала своїх материнських обов`язків, не піклувалась про дитину, не бажала бути матір`ю, син постійно проживав і проживає на сьогоднішній день з батьком, знаходиться повністю на утриманні позивача, йому створені всі умови для виховання та розвитку. Позивач зазначає, що відповідачка жодного разу не приділила уваги сину, не виявила бажання провести з ним час, не дарувала подарунків, в телефонному режимі спілкуватись не бажала. Натомість створила нову сім`ю за межами території України, де і проживає.

У позові ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 материнських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.02.2024 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування рішення суд послався на те, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, а тому прийшов до висновку, що в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Разом з тим, встановивши небажання відповідачки виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина, суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина, поклавши при цьому на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.02.2023 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами скарги рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом не повністю досліджено факт заборгованості відповідачки по аліментам на дитину, що підтверджується довідкою. Не взято до уваги думку малолітньої дитини, з пояснень якої вбачається байдужість до розвитку та виховання дитини. Судом не прийнято до уваги висновок Органу опіки та піклування, яким вирішено за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав, також не досліджено та не надано оцінку довідці Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня, згідно якої вбачається, що лише батько дитини постійно відводить та приводить дитину зі школи, допомагає з домашніми завданнями, син навчається на відмінно, забезпечений усіма необхідними речами для освітнього процесу.

Крім того, посилається, що відповідачка фактично самоусунулася (ухилилася) від виховання сина, не піклувалася і не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачка більше двох років знаходиться за межами території України.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, до початку розгляду справи поштовою кореспонденцією представник ОСОБА_2 адвокат Гомон І.В. надіслав заяву про розгляд справи без участі відповідача та представника. Крім того, в заяві зазначив, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав підтримує в повному обсязі та не заперечує проти її задоволення (а.с. 149).

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Згідно копії рішення Новозаводського районного суду м. Чернігові від 10.07.2023 шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини разом з позивачем ОСОБА_1 (а.с. 11-13).

З копії витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 15).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 13.02.2014 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартра за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу (а.с. 27-32).

22.05.2023 Новозаводський районний суд м. Чернігова видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20.04.2023 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16-17).

На підставі вищезазначеного рішення старшим державним виконавцем Новозаводського відділу державної виконавчої служби м. Чернігів Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 08.09.2023 відкрито виконавче провадження №72726396 (а.с. 18).

Згідно розрахунку про стан заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №72726396 станом на вересень 2023 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 15 902,78 грн (а.с. 19).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08.12.2023 за адресою: АДРЕСА_1 для виховання та розвитку дитини створені такі умови: місце для занять, відпочинку, продукти харчування, одяг, іграшки, книжки відповідного віку (а.с. 92).

Відповідно до довідки Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №35 від 18.10.2023 №01-25/2-473 ОСОБА_3 є учнем 3-ж класу (а.с. 20).

З копії виписки із медичної карти позивача вбачається, що він має задовільний стан здоров`я (а.с.21-22).

Матеріали справи містять витяг з інформаційно-аналітичної системи МВС України з якого вбачається, що станом на 05.10.2023 позивач до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 23).

Згідно з виписки про надходження по рахунку ОСОБА_1 , позивач має стабільний дохід, загальна сума надходжень за період з 01.01.2023 до 18.10.2023 складає 150 320,57 грн (а.с. 24-26).

За інформацією Головного центру обробки спеціалізованої інформації Державної прикордонної служби України від 02.11.2023, відповідачка ОСОБА_2 14.08.2023 перетнула державний кордон України в напрямку «виїзд» (а.с. 46).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 828 від 19.12.2023 затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 68-69).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, а тому прийшов до висновку, що в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Разом з тим, встановивши небажання відповідачки виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина, поклавши при цьому на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

З висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог погоджується апеляційний суд виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про дитину, не забезпечує її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування, не піклується про неї, не приймає участь у вихованні, вказував, що у відповідачки була наявна заборгованість по аліментах, та крім того, відповідачка більше двох років знаходиться за межами території України.

Разом з тим, у справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її матері.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що налагодження стосунків між матір`ю та сином відповідає інтересам дитини, який позбавлений можливості спілкування з матір`ю.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Заборгованість відповідачки зі сплати аліментів, не вжиття нею заходів для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 19.12.2023 за № 828 орган опіки та піклування дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування такого висновку вказано, що матір здоров`ям, розвитком, навчанням, долею сина не цікавиться. Крім того, у телефонній розмові повідомила, що перебуває за кордоном України, щодо позбавлення її батьківських прав не заперечує, а також надала електронною поштою згоду на позбавлення її батьківських прав (а.с. 69).

Як вбачається, суд першої інстанції до вказаного висновку поставився критично, дійшов висновку про неможливість покладення його в основу рішення про позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки у даному висновку не зазначено жодних мотивів та підстав, з яких орган опіки та піклування прийняв рішення про позбавлення батьківських прав. У висновку не вказано: який період часу сім`я перебуває в полі зору служби у справах дітей, які проблемні питання даної сім`ї, які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, чи проводилися співбесіди з батьками, чи обговорювалася поведінка матері на засіданнях і чи приймалися відповідні рішення та наслідки таких заходів, чи збиралися та враховувалися характеризуючі дані щодо обох батьків, чи проводилися обстеження умов проживання обох батьків, а також не вказано чи враховувалися зазначені обставини при прийнятті рішення про позбавлення батьківських прав.

Крім того матеріали справи не містять відомостей про те, чи перебувала дана сім`я на обліку у службі, як така що перебуває у складних життєвих обставинах.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи заявника про те, що відповідачка не заперечує проти задоволення позову і не заперечує, якщо її позбавлять батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Частинами 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відмова відповідачки від батьківських прав та її згода на позбавлення її батьківських прав, викладена у її заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення батьківських прав відносно сина, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

З врахуванням викладеного не може бути задоволена апеляційна скарга на підставі поданої заяви відповідачки про визнання апеляційної скарги.

Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд враховує, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова матері від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав, передбачених Сімейним кодексом України.

Позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачка свідомо не виконує свою функцію матері протягом тривалого часу по відношенню до дитини, що свідчить про самоусунення від виховання дитини є необґрунтованими з огляду на відсутність належних і допустимих доказів в матеріалах справи на підтвердження вказаних посилань.

Позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанціях не доведено, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самої дитини та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дитини немає можливості.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З урахуванням викладеного вище не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги думку малолітньої дитини, висновок Органу опіки та піклування, не надано оцінку довідці Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.05.2024.

Головуючий Судді: