справа № 755/2772/24 головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Олійником Богданом Івановичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою, в якому просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в спільне користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 одну ізольовану житлову кімнату: площею 16,1 кв.м, а відповідачу ОСОБА_1 виділити у користування ізольовану житлову кімнату: площею 10,2 кв.м., місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор - залишити у спільному користуванні.

Позивачі мотивують заявлені вимоги тим, що вони є власниками частини квартири АДРЕСА_1 , а саме: по кожен, власником іншої частини квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_1 . Спірна квартира складається із двох ізольованих кімнат 16,1 кв.м. без балкону,10,2 кв.м. з балконом. Останнім часом між сторонами виникають суперечки з приводу користування квартирою, що обумовило підстави звернення до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою задоволено. Виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування одну житлову кімнату: площею 16,1 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 у користування одну житлову кімнату: площею 10,2 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 . Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, - залишено у спільному користуванні співвласників квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Олійник Богдан Іванович 05 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Підтвердив, що між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою. Позивачі не погоджуються на викуп їх частки за вартістю проведення оцінки.

Зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 червня 2021 року позивачі успадкували по 1/4 частці у праві власності на спірну квартиру.

У той же час, відповідачка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2022 року успадкувала 1/6 частку, а також у 2019 році отримала за договором дарування у власність 1/6 частку, а тому, є власницею 2/3 частки спірної квартири.

Таким чином, з урахуванням часток сторін у праві власності на спірну квартиру, на відповідача приходиться 22,54 м.кв., а на позивачів 11,37 м.кв.

Враховуючи розмір житлової площі, яка припадає на кожного із співвласників, вважає, що виділення у відособлене користування кожному з них частин квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам неможливо. Запропонований позивачами варіант не відповідає вимогам законодавства та порядку фактичного користування квартирою, що призведе до порушення прав інших співвласників щодо володіння та користування квартирою. Відповідач не погоджується на зменшення своєї частки у праві користування квартирою, а тому встановити новий порядок користування спірним майном у судовому порядку неможливо.

Крім того, у квартирі проживає та зареєстрована ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідачки. У зв`язку з необхідністю доглядати матір відповідач проживає у спірній квартирі.

Відповідно до ЖК України, норма для комфортного проживання становить 13,56 кв.м. на одну людину.

В меншій кімнаті (10,2 кв.м.) проживає ОСОБА_4 , а в більшій (16,00 кв.м) проживає відповідач.

Майно цілковито і повністю утримується відповідачкою та її матір`ю. Позивачі самоусунулися від відповідальності за утримання квартири.

Звертає увагу, що суд ухвалив рішення у справі без врахування відзиву відповідачки, поданого до суду 19 березня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Олійником Богданом Івановичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 травня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив, в якому заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначили, що відповідач хибно вважає себе власницею 2/3 частки спірної квартири.

При цьому, не відповідає дійсності те, що апелянт пропонувала позивачам мирне врегулювання спору та сплату вартості часток.

На час ухвалення оскаржуваного рішення ні відповідач ні її мати не проживали у спірній квартирі, ОСОБА_1 доглядає матір за адресою своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_3 .

У зв`язку з ухваленням рішення вони не позбавлені права користування квартирою, а саме однією із виділених кімнат. Разом з тим, позивачі мають право користуватися другою житловою кімнатою, в іншому разі інтереси ОСОБА_4 , яка не є співвласником квартири, будуть перевищувати інтереси співвласників квартири.

Вважають, що вирішення питання щодо утримання квартири виходить за межі спору, однак позивачі не відмовляються і ніколи не відмовлялися від цього обов`язку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Олійник Богдан Іванович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, 13 вересня 2024 року подали спільну заяву про розгляд справи без їх участі. Апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 належить на праві власності частка та ОСОБА_3 належить на праві власності частка квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 червня 2021 року, виданим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-514 та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 червня 2021 року, виданим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-516.

За даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 листопада 2023 року, ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2022 року, виданим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-37 та Договору дарування частки квартири від 25 червня 2019 року, посвідченим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер 5-192.

За даними технічного паспорту від 29 листопада 2023 року спірна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,08 кв.м., житловою площею 26,2 кв.м. складається з двох ізольованих кімнат:16,1 кв.м. - без балкону, та 10,2 кв.м. - з балконом, кухня з балконом, санвузол, та коридор.

30 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою, відповідно до якої ОСОБА_1 після отримання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 змінила дверні замки, вимагає оплату за частину квартири, хоча в квартирі фактично проживає бабуся заявника ОСОБА_4 .

Позивачі просили суд усунути перешкоди у здійсненні ними права спільної часткової власності, встановивши порядок користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин як співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивачів щодо встановлення заявленого ними порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, - оскільки встановлено відсутність між сторонами спірних правовідносин домовленості щодо порядку володіння та користування квартирою, що є їхньою спільною частковою власністю, наслідком чого наявні конфліктні ситуації та виникнення спору, що підлягали розгляду в межах даного провадження. При цьому судом ураховано, що заявлений позивачами порядок користування квартирою АДРЕСА_1 щодо виділення позивачам, які є власниками загалом 1/2 частини квартири, у користування однієї ізольованої житлової кімнати без балкону площею 16,1 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 , яка є власником 1/2 частини квартири, виділення у користування однієї ізольованої житлової кімнати площею 10,2 кв.м. з балконом, місця загального користування залишивши у спільному користуванні, - є варіантом максимально адекватним розміру часток співвласників квартири; встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, тому вважав наявною можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток, виділених в користування, ідеальним часткам у праві власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність при вирішенні судом питання про визначення порядку користування спірною квартирою, ураховуючи, що відповідачем не заявлено свого варіанту користування спірним нерухомим майном.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.

Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції її прав у зв`язку з відхиленням від ідеальної частки у праві власності не на її користь.

Однак, з огляду на фактичні обставини справи колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки розмір ідеальних часток жилої площі у праві власності на квартиру кожної зі сторін наступні: 1/4 частка позивача ОСОБА_2 - 6,575 м.кв. житлової площі, 1/4 частка позивача ОСОБА_3 - 6,575 м.кв. житлової площі, 1/2 частка відповідачки ОСОБА_1 -13,15 м.кв.

Посилання апелянта на перебування у власності ОСОБА_1 2/3 частки квартири є арифметично неспроможними, у зв`язку з чим і вирахування належності їй 22,54 м.кв. ідеальної частки від загальної площі квартири не відповідають ані вимогам законодавства, ані фактичним обставинам справи.

При цьому, у зв`язку з особливостями технічних характеристик та планування квартири, неможливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, які б за розміром відповідали його частці у праві спільної часткової власності, оскільки площа житлової кімнати 10,2 м.кв. менша від ідеальної частки відповідачки на 2,95 м.кв., а площа житлової кімнати 16,00 м.кв. перевищує її ідеальну частку на 2,5 м.кв.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Колегія суддів зауважує, що сторонами як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто, на поступки у позиціях щодо особистого бачення як порядку користування квартирою так і її продажу сторони не згодні. Тому, за відсутності інших, у тому числі, запропонованих відповідачкою, варіантів вирішення спору, суд першої інстанції з урахування принципів справедливості та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про виділення у користування ОСОБА_1 кімнати площею 10,2 м.кв.

В той же час, відповідно до технічних характеристик, кімната виділена відповідачці, має прямий доступ до балкону. Останній виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення, однак, враховуючи невідповідність реальної частки у праві власності площі виділеної кімнати, має компенсаційний характер.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишить сторони у стані невизначеності та не вирішить в юридичній площині існуючий між ними конфлікт, що не призведе до досягнення завдань цивільного судочинства в частині ефективного захисту їх порушених прав на вільне користування майном.

Щодо доводів апелянта про наявність зареєстрованого місця проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно відмітки у паспорті громадянина України, ОСОБА_4 з 24 лютого 2010 року зареєстрована у спірній квартирі.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі №465/6259/19 виснував, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ; спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою.

Отже, оскаржуваним рішенням права ОСОБА_4 не порушені, оскільки вона як член сім`ї співвласника має право користуватися тією часткою, яка виділена співвласнику у користування.

Також, встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено судом 20 березня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відзив ОСОБА_1 зареєстрований канцелярією суду 21 березня 2024 року за вх. №16538, тобто наступного дня після ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Оскільки відзив на позовну заяву надійшов до суду після ухвалення рішення у справі, суд правомірно не прийняв до уваги доводи відповідача викладені у ньому.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Олійником Богданом Івановичем - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова