Номер провадження: 22-ц/813/401/24
Справа № 509/3502/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) про стягнення боргу за договорами позики, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бочарова А.І. 17 травня 2021 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У липні 2020 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що 21.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 55000,00 доларів США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

За умовами Договору позики від 21.11.2007 року, ОСОБА_3 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31.03.2016 року.

24.01.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 250000,00 доларів США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого у АДРЕСА_4 .

За умовами Договору позики від 24.01.2008 року, ОСОБА_3 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31.12.2015 року.

Крім того, з 05.04.1986 року по 05.11.2009 року ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі.

05.11.2013 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі № 1519/7583/2011 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розділ сумісного майна, набутого під час шлюбу, було ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_4 було задоволено частково.

Відповідно до вищевказаного рішення суду було припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на майно, яке було розподіллено без врахування інтересів позивача та його значна частина відійшла колишньому чоловікові ОСОБА_4 .

Враховуючи вищевикладене, позивач зазначав, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти від ОСОБА_2 за Договором позики від 21.11.2007 року та за Договором позики від 24.01.2008 року у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , а тому у відповідачів виник обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач посилався на те, що на день подання даної позовної заяви ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконала, а тому ОСОБА_2 вимушений був звернутись до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договорами позики.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від ІНФОРМАЦІЯ_2 позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за Договором позики від 21.11.2007 року та Договором позики від 24.01.2008 року, грошові кошти у розмірі 350000,00 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сімейні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були припинені на початку 2007 року, що робить неможливим укладання нею договору в інтересах сім`ї, оскільки сім`я фактично розпалась, а отже, неможливо кваліфікувати ОСОБА_4 як солідарного боржника. Крім того, не підтвердженим є факт витрачання грошових коштів на поліпшення спільного майна після фактичного припинення шлюбних відносин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного ст. 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене п.1 ст. 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЕСПЛ від 13.12.2011 року у справі «Трудов проти Росії», заява N 43330/09).

Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що "не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань" стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, суд апеляційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань».

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.04.2021 року, тобто, на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач у справі помер.

Однак, вказане не було враховано судом першої інстанції, який у передбаченому законом порядку не зупинив провадження у даній справі для залучення до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_4 , та розглянув справу без участі таких правонаступників, не прийнявши до уваги, що оскаржуваним судовим рішенням можуть вирішуватись їх права та обов`язки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2024 року було залучено ОСОБА_1 до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.04.2024 року було залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі у даній справі у якості правонаступників відповідача ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 05.04.1986 року по 05.11.2009 року ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

21.11.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 55000,00 доларів США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Умовами Договору позики від 21.11.2007 року передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк, ОСОБА_3 зобов`язується переоформити право власності на зазначене нерухоме майно на ОСОБА_2 , шляхом укладення відповідних договорів дарування.

За умовами Договору позики від 21.11.2007 року ОСОБА_3 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31.03.2016 року.

Восени 2015 року ОСОБА_3 повідомила позивача, що вона не може повернути позичені грошові кошти у встановлений строк по Договору позики від 21.11.2007 року.

Внаслідок переговорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , була укладена Додаткова угода від 08.02.2017 року до Договору позики від 21.11.2007 року, за умовами вищевказаної угоди строк щодо повернення грошових коштів було відтерміновано до 31.12.2018 року.

24.01.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір позики грошових коштів у розмірі 250000,00 доларів США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого у АДРЕСА_4 .

За умовами Договору позики від 24.01.2008 року, ОСОБА_3 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31.12.2015 року.

Умовами вищевказаного договору було передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів у погоджений строк, ОСОБА_9 зобов`язалась переоформити право власності на зазначене нерухоме майно на позивача, включаючи земельні ділянки, на яких вони розташовані, шляхом укладення відповідних договорів дарування.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає встановленим, що грошові кошти в загальній сумі 305000 доларів США були отримані ОСОБА_7 на реконструкцію належного подружжю майна (приміщення магазину та двох будинків).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайно виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до ст. 192ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет №15-93), Законом України від 23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту отримання ОСОБА_3 , в інтересах подружжя, від ОСОБА_2 грошових коштів у загальному розмірі 305000 доларів США, який відповідачка зобов`язалась повернути до 2018 року, однак, вказані кошти так і не були повернуті позивачу.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості на користь позивача у солідарному порядку з колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року у справі № 1519/7583/2011 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл сумісного майна, набутого під час шлюбу, позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на наступне майно, а саме на: житловий будинок, розташований у АДРЕСА_5 (перейменовано на АДРЕСА_6 , право власності на який оформлено за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1995 року; земельну ділянку, площею 0,104 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_7 (перейменовано на АДРЕСА_6 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 23.09.2001 року серії ІІІ-ОД №002932, виданого на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.12.2000 року № 359; квартиру АДРЕСА_8 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року; нежитлові приміщення магазину, що розташовані за адресою: АДРЕСА_9 ), що у цілому складається з приміщень, загальною площею 104,4 кв. м, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2008 року; легковий автомобіль Lexus RX 300, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 22.10.2009 року; легковий автомобіль Lexus GX 470, реєстраційний номер НОМЕР_4 право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 24.09.2009 року; легковий автомобіль Lexus GX 470, реєстраційний номер НОМЕР_6 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20.01.2007 року; легковий автомобіль Lexus LX 570, реєстраційний номер НОМЕР_7 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 20.10.2009 року; легковий автомобіль Тata LPT 613/49, реєстраційний номер НОМЕР_9 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 14.03.2007 року; автомобіль МАЗ 543302-220, реєстраційний номер НОМЕР_11 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.09.2007 року; напівпричеп МАЗ 437041-268, реєстраційний номер НОМЕР_12 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 20.07.2007 року; напівпричеп МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_14 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_15 від 05.07.2006 року; причеп НЕФАЗ 9334, реєстраційний номер НОМЕР_16 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_17 від 25.10.2006 року; автомобіль МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_18 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_19 від 05.02.2009 року; земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована у АДРЕСА_3 , та зареєстрована ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2004 року; житловий будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0,10 га, у АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_10 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_8 на підставі реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року; автомобіль Mittsubishi L 200, реєстраційний номер НОМЕР_20 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_21 від 11.05.2007 року; легковий автомобіль Mercedes-Benz 350, 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_22 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_23 від 15.02.2008 року; автомобіль МАЗ 543302 220, реєстраційний номер НОМЕР_24 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_25 від 25.10.2006 року; автомобіль МАЗ 54323, реєстраційний номер НОМЕР_26 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22.06.1996 року; автомобіль (напівпричеп) ОДАЗ 9357, реєстраційний номер НОМЕР_27 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_28 від 24.04.2008 року; автомобіль КАЗ 680В1, реєстраційний номер НОМЕР_29 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_30 від 24.04.2008 року; напівпричеп МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_31 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_32 від 06.12.1994 року; автомобіль МАЗ 64229, реєстраційний номер НОМЕР_33 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_34 від 11.03.2010 року.

Виділено у натурі та визнано за ОСОБА_4 право власності на наступне майно: житловий будинок, розташований у АДРЕСА_5 (перейменовано на АДРЕСА_6 , який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1995 року; земельну ділянку, площею 0,104 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_7 (перейменовано на АДРЕСА_6 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 23.09.2001 року серії ІІІ-ОД № 002932, виданого на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.12.2000 року № 359; квартиру АДРЕСА_8 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року; 1/2 частини нежитлових приміщень магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_9 ), що в цілому складається зі приміщень, загальною площею 104,4 кв. м, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2008 року; легковий автомобіль Lexus RX 300, реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 22.10.2009 року; легковий автомобіль Lexus GX 470, реєстраційний номер НОМЕР_4 право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 24.09.2009 року; легковий автомобіль Lexus GX 470, реєстраційний номер НОМЕР_6 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20.01.2007 року, вартістю 120000 грн.; легковий автомобіль Lexus LX 570, реєстраційний номер НОМЕР_7 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 20.10.2009 року; легковий автомобіль Тata LPT 613/49, реєстраційний номер НОМЕР_9 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 14.03.2007 року; автомобіль МАЗ 543302-220, реєстраційний номер НОМЕР_11 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.09.2007 року; напівпричеп МАЗ 437041-268, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_12 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 20.07.2007 року; напівпричеп МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_14 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_15 від 05.07.2006 року; причеп НЕФАЗ 9334, реєстраційний номер НОМЕР_16 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_17 від 25.10.2006 року; автомобіль МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_18 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_19 від 05.02.2009 року.

Виділено ОСОБА_8 у власність наступне майно: земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована у АДРЕСА_3 , та зареєстрована за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2004 року; житловий будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0,10 га, у АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_10 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_8 на підставі реєстраційного посвідчення від 19.08.1994 року; 1/2 частини нежитлових приміщень магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_9 ), що у цілому складається із приміщень, загальною площею 104,4 кв. м, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2008 року; автомобіль Mittsubishi L 200, реєстраційний номер НОМЕР_20 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_21 від 11.05.2007 року; легковий автомобіль Mercedes-Benz 350, реєстраційний номер НОМЕР_22 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_23 , від 15.02.2008 року; автомобіль МАЗ 543302 220, реєстраційний номер НОМЕР_24 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_25 , від 25.10.2006 року; автомобіль МАЗ 54323, реєстраційний номер НОМЕР_26 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22.06.1996 року; автомобіль (напівпричеп) ОДАЗ 9357, 1990 року випуску, шасі № НОМЕР_35 , реєстраційний номер НОМЕР_27 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_28 від 24.04.2008 року; автомобіль КАЗ 680В1, 1983 року випуску, зеленого кольору, шасі № НОМЕР_36 , реєстраційний номер НОМЕР_29 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_30 від 24.04.2008 року; напівпричеп МАЗ 93866, реєстраційний номер НОМЕР_31 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_32 від 06.12.1994 року; автомобіль МАЗ 64229, реєстраційний номер НОМЕР_33 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_34 від 11.03.2010 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.03.2015 року у справі № 1519/7583/2011 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року було скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя: квартиру АДРЕСА_8 вартістю 1400000 грн.; квартиру АДРЕСА_10 вартістю 1 700000 грн.; причіп НЕФАЗ 9334, реєстраційний номер НОМЕР_16 ? 49567 грн. 75 коп.; автомобіль марки МАЗ 543302220, реєстраційний номер НОМЕР_37 ? 111707 грн.; земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_3 ? 700 тис. грн; житловий будинок по АДРЕСА_11 (перейменовано на АДРЕСА_4 ? 1687700 грн., а всього на суму 5648974 грн. 75 коп., з якої 1/2 частини - 2824487 грн. 38 коп.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спільне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_8 , що складається з трьох кімнат, загальною площею 72,77 кв. м, та житловою 40,27 кв. м, ? 1400000 грн.; квартиру АДРЕСА_10 , що складається з двох кімнат, загальною площею 53,96 кв. м, житловою 30,36 кв. м ? 1700000 грн., а всього на суму 3100000 грн.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на спільне майно подружжя, а саме: причеп НЕФАЗ 9334, реєстраційний номер НОМЕР_16 ? 49567 грн.75 коп.; автомобіль марки МАЗ 543302220, 2006 року випуску, білого кольору, двигун № НОМЕР_38 , реєстраційний номер НОМЕР_24 ? 111707 грн; земельну ділянку площею 0,10 га, по АДРЕСА_3 ? 700 тис. грн; житловий будинок по АДРЕСА_11 (перейменовано на АДРЕСА_4 , що складається з: літ. «А1» (0 поверх): сходова клітина площею 12,4 кв.м; кладова ? 19,5 кв.м; більярдна ? 31,6 кв.м; гараж ? 67,6 кв.м; літ. «а» веранда ? 6,7 кв.м; літ. «А2» (перший поверх): вітальня площею 30,8 кв.м; бібліотека ? 19 кв.м; сходова клітина - 12,2 кв.м; столова ? 31,5 кв.м; коридор ? 7,2 кв.м; кухня ? 22 кв.м; санвузол ? 4,9 кв.м; літ. «А2» (другий поверх): сходова клітина площею 12,3 кв.м; житлова ? 19,1 кв.м; житлова ? 31,1 кв.м; санвузол ? 3,4 кв.м; житлова ? 16,4 кв.м; вітальня ? 26,8 кв.м; житлова ? 14,8 кв.м; санвузол ? 3,2 кв.м; літ. «А2» (третій поверх): сходова клітина площею 6,7 кв.м; мансарда ? 19,8 кв.м; мансарда ? 14,4 кв.м; мансарда ? 20,2 кв.м; мансарда ? 13,7 кв.м, всього по будинку 467,3 кв.м, житлової 108,2 кв.м, підсобна ? 359,1 кв.м, загальною вартістю 1687700 грн., а всього на 2548974 грн. 90 коп.

Припинено право власності на квартиру АДРЕСА_10 , що зареєстровано за ОСОБА_8 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12.03.2015 року скасовано, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року залишено в силі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_11 подав до суду апеляційну скаргу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.04.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.08.2016 року, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 про виділ в натурі та визнання за ним права власності на автомобіль Lexus GX470, реєстраційний номер НОМЕР_4 , було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його до суду апеляційної інстанції та просив змінити в частині, а саме: виключити з переліку майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_8 наступне майно: нежитлові приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_9 ), що в цілому складається з приміщень загальною площею 104,4 кв.м, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2008 року; земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2004 року; житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,10 га в АДРЕСА_3 ; житловий будинок у АДРЕСА_3 ж/м «Совіньйон», право власності на який відповідно до свідоцтва про право власності від 06.07.2010 року серія НОМЕР_39 належить ОСОБА_8 , право власності на яке зареєстроване 06.07.2010 року; житловий будинок у АДРЕСА_5 (перейменовано на АДРЕСА_6 , право власності на який оформлено за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1995 року; земельна ділянка у АДРЕСА_5 (перейменовано на АДРЕСА_6 , право власності на яку набуто ОСОБА_8 , 26.07.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_40 , право власності на яке зареєстроване 26.07.2013 року, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Визнати зазначене майно особистою приватною власністю ОСОБА_8 .

Крім того, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року подана апеляційна скарга ОСОБА_12 .

Постановою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.06.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 09.10.2018 року залишено без змін.

Таким чином, колегія суддів враховує, що рішенням Малиновського районного суду від 05.11.2013 року до переліку майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , включено наступне нерухоме майно:

- нежитлові приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_9 ), що в цілому складається з приміщень загальною площею 104,4 кв.м.;

- житловій будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,10га в АДРЕСА_3 ;

- житловий будинок у АДРЕСА_12 (перейменовано на АДРЕСА_6 ;

З умов Договорів позики від 21.11.2007 року та від 24.01.2008 року вбачається, що грошові кошти у розмірі 305000 доларів США за ними були отримані ОСОБА_3 на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого в АДРЕСА_4 (перейменовано на АДРЕСА_6 ), тобто вказані грошові кошти були отримані відповідачкою на реконструкцію та добудову спільного з ОСОБА_4 майна подружжя та використані в інтересах сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ..

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_3 отримала грошові кошти від позивача за Договором позики від 21.11.2007 року та за Договором позики від 24.01.2008 року на реконструкцію спільного майна подружжя у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , у зв`язку із чим набуті відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

За змістом ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що боргове зобов`язання за договорами позики, укладеними ОСОБА_7 на загальну суму 305 000 доларів США, є спільним боргом подружжя, який підлягає стягненню, у солідарному порядку, на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та правонаступників померлого - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

При вищевказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, порушив норми процесуального та матеріального права, у зв`язку із чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення, у рівних частках, з ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь позивача судових витрат за подачу позову в сумі 10 964,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити.

Стягнути, солідарно, з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_41 ) та правонаступників померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_42 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_43 ), ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_44 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_45 ) суму боргу за Договором позики від 21.11.2007 року та Договором позики від 24.01.2008 року у загальному розмірі 305000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США.

Стягнути, у рівних частках, з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_41 ), ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_42 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_43 ), ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_44 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_45 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 10964,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 вересня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе