Житомирський апеляційний суд
Справа №287/788/23 Головуючий у 1-й інст. Винар Л.В.
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 287/788/23 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру зайнятості про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Барановського Ігоря Івановича на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 13 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Винара Л.В. у м. Олевську,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила скасувати наказ Житомирського обласного центру зайнятості від 01 березня 2023 №153-к про її звільнення, поновити на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості і стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувався тим, що з 25 листопада 2003 року вона була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії відділу надання соціальних послуг Олевського районного центру зайнятості. Згідно наказу від 01 березня 2023 року № 153-к звільнена з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості за скороченням штатів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Зазначає, що її звільнили без урахування того, що вона має на утриманні двох дітей: студента ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також не враховано, що до складу її сім`ї входить непрацюючий чоловік ОСОБА_4 , який є інвалідом ІІ групи.

Крім того, вона має диплом магістра за спеціальністю «Менеджмент організацій», більше 19 років пропрацювала у відповідача та за цей час отримала свідоцтво про підвищення кваліфікації в Інституті підготовки кадрів державної служби Державної служби зайнятості України, свідоцтво про підвищення кваліфікації в Центрі підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів Державної служби зайнятості України Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України.

Наголошує, що перед її звільненням відповідачем не було запропоновано інші аналогічні вакантні посади по спеціальності та кваліфікації. Відразу після отримання попередження про звільнення, вона звернулась до відповідача із письмовою заявою про врахування цих підстав та недопущення неправомірного вивільнення, але її заява залишена без задоволення.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 13 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Вказує, що звільнення позивача з посади відбулося без урахування того, що вона має на утриманні двох дітей, а також не враховано, що до складу сім`ї входить непрацюючий чоловік, який є інвалідом II групи. Також судом не враховано ту обставину, що звільнення позивачки відбулося без погодження профспілкового комітету.

Крім того, відповідачем при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 не враховано її вищу освіту, рівень кваліфікації та продуктивність праці порівняно з іншими працівниками.

Зазначає, що станом на день попередження позивачки про звільнення, а саме - 29 грудня 2022 року, вона вже працювала у новоствореному структурному підрозділі, а тому працевлаштовуватися їй у новий підрозділ не було потреби.

Представник відповідача у поданому відзиві апеляційну скаргу не визнала і просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні не визнала апеляційну скаргу, рішення місцевого суду вважає законним і обґрунтованим, а тому скарга повинна бути залишена без задоволення, а судове рішення без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що звільнення відповідачем ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено із дотриманням трудового законодавства без порушення охоронюваних законом трудових прав позивачки.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Як убачається із копії трудової книжки ОСОБА_1 згідно наказу № 330-к від 25 листопада 2003 року була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії відділу надання соціальних послуг Олевського районного центру зайнятості, на яку вона була призначена за конкурсом на період відпустки по вагітності і пологах основного працівника (том 1 а.с.11-13).

Відповідно до наказу Міністерства економіки України «Про реорганізацію державних установ Державної служби зайнятості» від 18 жовтня 2022 року № 3908 реорганізовано шляхом приєднання до Житомирського обласного центру зайнятості базові центри зайнятості Житомирської області: Бердичівський, Житомирський, Коростентський та Новоград-Волинський міські центри зайнятості (том 1 а.с.69-75).

А згідно підпункту 6 пункту 11 розділу ІІІ Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16 грудня 2020 року № 2663 Міністерство економіки України здійснило погодження щодо припинення філій регіональних центрів зайнятості шляхом їх ліквідації, зокрема і Олевської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості (том 1 а.с.76-81).

Також наказом Міністерства економіки України «Про утворення філій регіональних центрів зайнятості Державного центру зайнятості» від 2 листопада 2022 року № 4325 було утворено в Житомирській області чотири філії Житомирського обласного центру зайнятості: Бердичівську, Житомирську, Коростенську та Новоград-Волинську ( том 1 а.с.83-85).

Відповідно до Наказу Державного центру зайнятості «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості» від 08 грудня 2022 року № 128 гранична чисельність працівників Державної служби зайнятості у Житомирській області становить 298 одиниць, з них апарат регіонального центру зайнятості 70 штатних одиниць (том 1 а.с.86-87). При цьому до скорочення чисельність працівників Державної служби зайнятості у Житомирській області становила 418 штатних одиниць (том 1 а.с.88-89). Відповідно гранична чисельність працівників Житомирської обласної служби зайнятості зменшена на 120 штатних одиниць.

Встановлено, що наказом Житомирського обласного центру зайнятості «Про затвердження граничної чисельності працівників філій Житомирського обласного центру зайнятості» від 14 грудня 2022 року № 786 затверджено граничну чисельність працівників філій Житомирського обласного центру зайнятості у кількості 228 одиниць, з яких Коростенська філія має 55 одиниць, а Олевське управління в її складі - 8 одиниць (а.с. 90-92). При цьому до реорганізації шляхом приєднання гранична чисельність працівників Олевської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості складала 12,5 штатних одиниць (том 1 а.с.93-94).

Згідно наказу Житомирського обласного центру зайнятості «Про зміни в організації праці Житомирської обласної служби зайнятості» від 16 грудня 2022 року № 795 було утворено чотири нові відокремлені структурні підрозділи філії Житомирського обласного центру зайнятості, припинено діяльність раніше існуючих філій шляхом їх ліквідації, в тому числі і Олевської районної філії, а також розпочато заходи, пов`язані з майбутнім вивільненням працівників (том 1 а.с.127-128).

Судом також встановлено, що відповідно до витягу з Протоколу засідання комісії з працевлаштування та розгляду питань зі скорочення чисельності та штату працівників у зв`язку із змінами в організації праці Житомирської обласної служби зайнятості від 27 грудня 2022 року № 1, комісією було рекомендовано здійснити вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності/штату, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, наступних працівників: ОСОБА_5 , заступника директора начальника відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії; ОСОБА_1 , провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії; ОСОБА_6 , провідного фахівця з профорієнтації Олевської районної філії; ОСОБА_7 , провідного фахівця з питань зайнятості сектору взаємодії з роботодавцями відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії; ОСОБА_8 , водія автотранспортних засобів (том 1 а.с.130-133).

Згідно Попередження про зміни в організації праці, ОСОБА_1 29 грудня 2022 року було попереджено про її вивільнення у порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження. Із вказаним попередженням позивачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис, і у зв`язку з цим ніяких заяв чи зауважень не вносила (том 1 а.с.181).

Наказом від 01 березня 2023 року № 153-к позивачка була звільнена з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Олевської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості за скороченням штатів на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (том 1 а.с.183).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми статті 36, частини 1 статті 40, статті 42, частини 1 статті 49-2 КЗпП України, роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», правові висновки Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про дотримання роботодавцем трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 з роботи, а відтак її позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Посилання представника позивача на невиконання відповідачем пункту 2.1.8. Колективного договору та вимог статті 43 КЗпП України щодо звільнення працівника за попередньою згодою профспілкового комітету є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів (набрав чинності з 24 березня 2022 року). А враховуючи, що позивачка не входить до керівництва профспілкового комітету установи, така згода виборного органу не потрібна.

Також є безпідставними доводи представника позивачки щодо невиконання відповідачем при звільненні ОСОБА_1 вимог статті 49-2 КЗпП України, неврахування її освіти, кваліфікації, продуктивності праці та сімейного стану.

Зокрема, судом встановлено, що у Житомирському обласному центрі зайнятості на момент попередження про наступне вивільнення та протягом двох місяців до звільнення ОСОБА_1 були відсутні вакансії, які б відповідали її освіті та кваліфікації.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Барановського Ігоря Івановича залишити без задоволення, а рішення Олевського районного суду Житомирської області від 13 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 05 липня 2024 року.