Справа № 303/9053/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 листопада 2023 року, ухвалене головуючим суддею Заболотним А.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина» про стягнення заборгованості по заробітній платі

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КНП «Лікарня Св. Мартина» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом ІІІ групи з дитинства та працює в КНП «Лікарня Св. Мартина» на посаді ліфтера. Однак адміністрація лікарні з жовтня 2022 року по серпень 2023 року систематично не виплачує їй заробітну плату згідно з посадового окладу. Таким чином змушена звернутись до суду з цим позовом з метою захисту своїх прав.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2022 року по серпень 2023 року.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 393,38 гривень без відрахування податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина» на користь держави 1073,60 гривень судових витрат.

Комунальне некомерційне підприємство «Лікарня Святого Мартина» оскаржило рішення суду першої інстанції як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування скарги КНП «Лікарня Св. Мартина» зазначає, що відповідачем здійснено наступні розрахунки відпускних ОСОБА_1 : 98792,70 : 365 = 270,66 * 10 = 2706,60 гривень; 98792,70 : 365 = 270,66 * 2 = 541,32 гривень. Тобто, нарахування відпускних у сумі 2706,60 гривень та 541,32 гривень було здійснено у відповідності з вимогами актуального законодавства, а саме у відповідності до положень Закону України «Про оплату праці», з урахуванням Листа Мінсоцполітики № 791/0/101-17/282 від 21.03.2017 року, Інструкції зі статистики заробітної плати та Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Отже, законодавством гарантована мінімальна заробітна плата лише при повному виконанні працівником місячної норми праці. У разі невиконання працівником в повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік" мінімальна заробітна плата з 01 січня 2023 року становить: у місячному розмірі - 6700 гривень; у погодинному розмірі - 40,46 гривні.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що ОСОБА_1 , у квітні та у травні 2023 року не було відпрацьовано в повному обсязі норму праці, так як у квітні 2023 року було 20 (двадцять) робочих днів, а у травні 2023 року було 23 (двадцять три) робочих днів, а отже повна місячна норма праці у квітні становила 160 годин (8*20=160), а у травні - 184 години (8 *23 =184).

Крім того, судом не було взято до уваги наявний у матеріалах справи розрахункові листи за квітень та за травень 2023 року, з яких вбачається, що позивачу було нараховано 3350 гривень у квітні за фактично відпрацьованих 80 годин та 6408,70 гривень за 176 відпрацьованих годин, тобто нарахування заробітної плати в розмірі 3350 гривень за квітень 2023 року та 6408,70 гривень за травень 2023 року було здійснено пропорційно до виконаної норми праці працівником.

У дане судове засідання ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката Пішковцій В.С. не з`явились і не подали апеляційному суду заяви про поважність неявки чи відкладення розгляду справи.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 та її адвокат Пішковцій В.С. зазначили свої номери мобільних телефонів для їх можливого повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання. Такі дії учасників справи є проявом їх відповідної згоди на здійснення судом повідомлення їх про дату, час і місце проведення судового засідання.

Частиною 13 статті 128 ЦПК України визначено, що за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Довідками Закарпатського апеляційного суду від 11.04.2024 року підтверджено доставку повідомлення у додаток "Viber" щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі" одержувачу Пішковцій Віктору Степановичу на зазначений ним номер мобільного телефону НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на зазначений нею номер мобільного телефону НОМЕР_2 , а.с. 155, 157.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те, що позивачка надала усі докази, які вважав за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності позивача та її представника не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково заявлені позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що виплата заробітної плати за квітень та травень 2023 року відбулась в порушення вимог трудового законодавства, тому суд вважав, що таку слід стягнути виходячи з розрахунку законодавчо визначеного розміру мінімальної зарплати 6 700,00 гривень.

Проте з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується через те, що такий не узгоджується з фактичними обставинами та матеріалами справи, а також не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Так, у ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що відповідно до рішення Мукачівської міської ради № 29 від 24.11.2022 року «Про зміну найменування, місцезнаходження КНП «Мукачівська ЦРЛ та затвердження Статуту підприємства у новій редакції» найменування юридичної особи КНП «Мукачівська центральна районна лікарня» змінено на КНП «Лікарня Святого Мартина».

Згідно витягу з наказу № 326-к від 30.05.2000 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу тимчасово по контракту з 29.05.2000 року по 30.09.2000 року перукарем на 1,0 ставки. В подальшому відповідно до наказу директора КНП «Мукачівська центральна районна лікарня» № 2137-02 від 18.09.2019 року «Про переведення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , молодшу медичну сестру (санітарку-прибиральницю) травматологічного кабінету поліклінічного відділення, переведено на вакантну 1,0 ставку посади ліфтера з 01.10.2019 року. Також зазначено, що по роботі рахувати на 1,0 ставку посадового окладу згідно з штатним розписом.

З представленої суду довідки про доходи № 123 від 03.10.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 , яка працює на посаді ліфтера, за період з жовтня 2022 року по серпень 2023 року нарахована заробітна плата в загальному розмірі 82177,79 грн. із відображенням сум обов`язкових відрахувань. Так, за жовтень 2022 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6700,00 грн., за листопад 2022 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6700,00 грн., за грудень 2022 року була нарахована заробітна плата в розмірі 16077,16 грн., за січень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 4131,82 грн., за лютий 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6700,00 грн., за березень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 8700,00 грн., за квітень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6597,92 грн., за травень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6408,70 грн., за червень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6762,19 грн., за липень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6700,00 грн., за серпень 2023 року була нарахована заробітна плата в розмірі 6700,00 грн. Згідно з відомостями сум для зарахування на картрахунки заробітна плата за виключенням обов`язкових відрахувань була виплачена ОСОБА_1 .

При цьому встановлено, що в структуру заробітної плати за грудень 2022 року крім безпосередньо заробітної плати за грудень 2022 року, що становить 6943,16 грн. включені (відпускні - 1156,80 грн. + заробітна плата - 5786,36 грн.), також входить нарахована заробітна плата за січень 2023 року (відпускні - 5784,00 грн.). Таким чином нарахована заробітна плата за січень 2023 року разом становить 7915,82 грн. (відпускні - 5784,00 грн. + заробітна плата - 2131,82 грн.).

Одночасно судом встановлено, що за квітень 2023 року була нарахована заробітна плата у розмірі 6597,92 грн. (заробітна плата - 3350,00 грн. + відпускні - 2706,60 грн. + 541,32 грн.). Крім того за травень 2023 року була нарахована заробітна плата у розмірі 6408,70 грн.

Таким чином судом встановлено, що у спірний період нарахована заробітна плата ОСОБА_1 була не нижчою за розмір мінімальної заробітної плати крім як за квітень та травень 2023 року.

При цьому твердження ОСОБА_1 про те, що фактично виплачений розмір заробітної плати має бути не нижчим за розмір мінімальної заробітної плати спростовується тим, що ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» вказує саме на розмір нарахованої заробітної плати де зазначено про те, що якщо нарахована заробітна плата працівника є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У статті 1 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (надалі Закон 108/95-ВР) та статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно частини 1 статті 3 Закону 108/95-ВР та частини 1 статті 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, частина 1 статті 3-1 Закону 108/95-ВР.

Водночас частина 2 статті 3-1 Закону 108/95-ВР містить певні винятки, а саме, при обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат.

Також у частина 5 статті 3-1 Закону 108/95-ВР зазначено, що у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

А звідси, можна дійти висновку, що законодавчо гарантована мінімальна заробітна плата забезпечується лише при повному виконанні працівником місячної норми праці.

У листі Міністерства соціальної політики України від 21.03.2017 р. за № 791/0/101-17/282 "Щодо виплат, які не враховуються в складі мінімальної заробітної плати" зазначено, що суми середнього заробітку, які зберігаються за працівниками за час оплати грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, то зазначені виплати не є заробітною платою працівника, яку роботодавець виплачує йому за виконану роботу, а це виплати, які розраховуються згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100. Тож, суми середнього заробітку не враховуються до заробітної плати для забезпечення її мінімального рівня.

Відповідно до розрахункового листа за квітень 2023 р., ОСОБА_1 були здійснені нарахування, які складались з наступного: додаткова відпустка у квітні 23 р. у кількості 10 днів у сумі 2706,60 грн., додаткова відпустка у квітні 23 р. у кількості 2 дні в сумі 541,32 грн. та посадовий оклад за квітень 23 р. за відпрацьовані 80 год. у сумі 3350,00 грн., а всього на загальну суму 6597,92 грн. з якої утримано податок, військовий збір і профспілковий внесок на загальну суму 1352,58 грн. та до виплати підлягала сума 5245,34 грн., а.с. 55.

Аналогічно у розрахунковому листі за травень 2023 р., ОСОБА_1 було здійснено нарахування у виді посадового окладу за травень 23 р. за відпрацьовані 176 год. у сумі 6408,70 грн. з якої утримано податок, військовий збір і профспілковий внесок на загальну суму 1313,79 грн. та до виплати підлягала сума 5094,91 грн., а.с. 56.

За приписами абзаців 1, 2 пункту 7 розділу IV із змінами Порядку обчислення середньої заробітної плати /затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100/, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

При здійсненні розрахунку нарахувань відпускних ОСОБА_1 були використані відповідачем дані по середньому заробітку позивачки за період з квітня 2022 р. по березень 2023 р., який склав загальну суму 98792,70 грн.

Тож, КНП «Лікарня Святого Мартина» при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, здійснило його шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців і на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду, що за формулою становило: 98792,70 : 365 = 270,66 х 10 = 2706,60 грн.; 98792,70 : 365 = 270,66 х 2 = 541,32 грн.

А звідси, нарахування ОСОБА_1 відпускних у квітні 2023 року в сумі 2706,60 грн. і 541,32 грн., було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як вище колегією суддів зазначалось, чинним законодавством гарантована мінімальна заробітна плата, яка забезпечується лише при повному виконанні працівником місячної норми праці.

Відповідно до частини 1 статті 52 КЗпП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

Таким чином, щодення тривалість робочого часу при п`ятиденному робочому тижні становить 8 годин (40:5=8).

У статті 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року № 2710-IX установлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі - 6700 гривень;

у погодинному розмірі - 40,46 гривні.

З розрахункових листів нарахувань зарплати за квітень і травень 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 у квітні відпрацювала 80 годин, а у травні 176 годин.

Зазначеним доводиться, що у квітні та травні 2023 року ОСОБА_1 не було відпрацьовано у повному обсязі місячну норму праці, так-як у квітні 2023 року було 20 робочих днів, а у травні 2023 року було 23 робочі дні. Тому, повна місячна норма праці у квітні становила 160 годин (8 х 20 = 160), а у травні 184 години (8 х 23 = 184).

Відтак, КНП «Лікарня Святого Мартина» було здійснено нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за квітень та травень 2023 року пропорційно до виконаної нею норми праці у місяці, що відображено у розрахункових листках нарахувань зарплати.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та помилково дійшов висновку, що КНП «Лікарня Святого Мартина» повинно доплатити ОСОБА_1 частку заробітної плати у розмірі 102,08 грн. за квітень 2023 року та 291,30 грн. за травень 2023 року, які б у загальному щомісячно становили розмір мінімальної заробітної плати.

Виходячи із наведених приписів, апеляційний суд у сукупності з наявними матеріалами справи дійшов висновку стосовно того, що заявлена вимога позивачки не знайшла свого підтвердження.

Тож, задовольняючи позовну вимогу, суд першої інстанції безпідставно вважав, що з боку КНП «Лікарня Святого Мартина» перед ОСОБА_1 має місце заборгованість по заробітній платі.

Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивачки у спірних правовідносинах не є порушеним, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим і доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню в задоволеній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позаяк ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за пред`явлення до суду позову про стягнення заробітної плати то у зв`язку із цим, судовий збір понесений КНП «Лікарня Святого Мартина» підлягає компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А звідси, судовий збір у сумі 2 684,00 грн. за подання апеляційної скарги у справі, слід компенсувати КНП «Лікарня Святого Мартина» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а.с. 137.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина», задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2023 року скасувати в частині задоволеного розміру позовної вимоги та постановити у даній справі з цієї вимоги постанову про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до Комунального некомерційного підприємства «Лікарня Святого Мартина» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

У решті розміру позовної вимоги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати понесені Комунальним некомерційним підприємством «Лікарня Святого Мартина» щодо сплати судового збору в розмірі 2 684,00 гривні за подання апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: