СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/5729/23

пр. № 2/759/352/24

20 червня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 , від свого імені та в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який діє від свого імені та в інтересах дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , у якому просить усунути АТ КБ «ПриватБанк» перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на їх користь судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого в подальшому змінена на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № K2S4GK00260072. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, банком надано ОСОБА_2 кредит у розмірі 86 250,00 Євро на наступні цілі: придбання квартири - 69 000,00 Євро, а також у розмірі 17 250,00 Євро - на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення 21.08.2032 року. Згідно з п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири: двокімната квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 придбав квартиру за кредитні кошти в сумі 69 000,00 Євро. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 23.08. 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею 28,90 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. 23.08. 2007 року.

Рішенням Святошинського районного суду від 30.05.2011 року у справі № 2-990/11 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22.08. 2007 року № K2S4GK00260072 у розмірі 79 270,48 Євро, що у гривневому еквіваленті становить 860 191,72 грн, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 58,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу заданого предмету іпотеки, згідно з умовами іпотечного договору від 23.08.2007 року. Отже, судовим рішенням у цивільній справі № 2-990/11 встановлений факт укладання кредитного та іпотечного договорів та неналежне виконання зобов`язань за ним з боку ОСОБА_2 .

У подальшому позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_2 . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2016 року, індексний номер 31675596, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.02.23 року та 21. 09. 2021 року № 2902/26, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання трьох осіб, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 13.12.2007 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 30.12.2010 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата реєстрації 06.12.2012 року), їх реєстрація у вищевказаній квартирі, яка належить АТ КБ «Приватбанк» на праві власності, позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю. О. (а.с. 34-35).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків (а.с. 37-39).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого розгляду (а.с. 46).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду (а.с. 86).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 відзив на позовну заяву у встановлений строк не надали, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені шляхом направлення кореспонденції на адресу реєстрації, причини неявки суду невідомі. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів направлялась ухвали про відкриття провадження, позовні заяви з додатками та повістки, які повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 72-73, 82-83, 92-93, 102-103, 111-112, 118-119).

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації свого представника до суду не направила, направили до суду лист, у якому просили розглядати справу без їх участі, ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини (а.с. 120).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.

Враховуючи те, що сторони до судового засідання не з`явились, суд, керуючись ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, керуючись вимогами ст.ст.130, 280 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов наступних висновків.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 22.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № K2S4GK00260072 (а. с. 9-14).

Відповідно до п. 7.1 банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22.08.2007 року по 21.08.2032 року включно, у вигляд не поновлювальної лінії у розмірі 86 250,00 євро на наступні цілі: купівля квартири у розмірі 69 000,00 євро, а також у розмірі 17 250,00 євро - на сплату страхових платежів.

Згідно з п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири: двокімната квартира АДРЕСА_2 .

Із метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 23.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею 28,90 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. 23 серпня 2007 року (а. с. 15-19).

Рішенням Святошинського районного суду від 30.05.2011 року у справі № 2-990/11 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22.08.2007 року № K2S4GK00260072 у розмірі 79 270,48 євро, що у гривневому еквіваленті становить 860 191,72 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22.08. 2007 року № K2S4GK00260072 у розмірі 79 270,48 євро, що у гривневому еквіваленті становить 860 191,72 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 58,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу заданого предмету іпотеки, згідно з умовами іпотечного договору від 23 серпня 2007 року. (а.с.23-26).

Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.02.2023 року та 21.09.2021 року № 2902/26, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання трьох осіб, що підтверджується витягом, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 13.12.2007 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 30. 12. 2010 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата реєстрації 06. 12. 2012 року) (а.с. 27, 28, 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись із зустрічним позовом до суду, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, посилаючись на те, що новим власником цієї квартири шляхом набуття права власності на іпотечне майно.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Так, судом встановлено, що чином з 23.08.2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк» набуло прав кредитора та іпотекодержателя за вказаними кредитними договорами.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 4 ст. 33 Закону Законом України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

У даному випадку, спір виник у зв`язку з тим, що квартира належить на праві власності позивачу АТ КБ «Приватбанк», відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 позбавляють позивача права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.09.2021 у справі № 345/2518/19 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої, передбачені підстави виселення.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16-ц зроблено правовий висновок, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

У разі, якщо право власності на житло набуто в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», то питання про втрату права користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються, як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР, що узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 у справі № 6-1484цс15).

Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідно до цієї норми виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Як встановлено судом, новий власник спірного житлового приміщення мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц та від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель повинен виконати вимоги ст.109 ЖК УРСР. Тобто, за наявності відповідних правових підстав, передбачених цією статтею, обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню з іпотечного майна, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя.

Позовні вимоги в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтований тим, що позивач не може реалізувати своє право власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у передбачених цією нормою випадках.

Внаслідок відмови в задоволенні позову неволодіючий власник несе певні обмеження, проте такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника, що спростовує доводи позивача про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди власнику в реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимог про виселення відповідачів.

Крім того, як вбачається з позовної заяви та додатків до неї місцеперебування відповідачів невідоме; факт непроживання відповідачів за місцем реєстрації позивачем не підтверджено; у разі відсутності відповідачів за місцем реєстрації про поважність причин такої їх відсутності позивач не обізнаний.

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17, у якій встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються.

Крім того, суд звертає увагу, що порядок зняття особи з задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) встановлено у ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з п. 2 ч. 1 якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення управах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Також, суд враховує, що згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 , від свого імені та в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", , адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1д.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, , адреса: м. Київ, вул. Г.Юри, 9.

Повний текст рішення виготовлено 01.07.2024 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб