Номер провадження: 22-ц/813/3323/24
Справа № 510/59/22
Головуючий у першій інстанції Бошков І.Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Златі Дмитра Спиридоновича, представника ОСОБА_1 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Бошкова І.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваресурс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваресурс» (далі ТОВ «Дунай Акваресурс») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, в якому просив стягнути з ТОВ «Дунай Акваресурс» заборгованість по заробітній платі в розмірі 58 132,39 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 99 265,95 грн.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що16.08.2019 року він був прийнятий на посаду начальника відділу охорони «Дунай Акваресурс».

31.08.2020 року він був звільнений з займаної посади за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України.

З 01.09.2020рокупозивач прийнятий на посаду сторожа та звільнений з займаної посади 22.12. 2020 року за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України.

Позивач зазначив, що за період роботи у ТОВ «Дунай Акваресурс» заробітна плата виплачувалась нерегулярно та не в повному обсязі.

Так, з серпня 2019 року по кінець серпня 2020 року, тобто в період роботи позивача, йому була нарахована заробітна плата в розмірі 49255,51 грн., а з вересня 2020 року по грудень 2020 року була нарахована заробітна плата в розмірі 10 888,88 грн., всього 60 144,39 грн.

При підрахуванні цієї суми заборгованості позивач керувався даними у довідці Відомостях з Державного реєстру ФО-ПП про суми виплачених доходів та утриманих податків, довідці ПФУ, формі ОК-5 та даними з його особистого кабінету на офіційному сайті ПФУ.

Однак, фактично за період роботи на посаді начальника відділу охорони з 16.08.2019 по 31.08.2020 року йому було виплачено лише 2012 грн. заробітної плати, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 20.09.2021 року, а за період роботи на посаді сторожа з 01.09.2020 року по 22.12.2020 року йому взагалі не було виплачена заробітна плата.

Оскільки, при звільненні остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, позивач в порядку ст.117 КЗпП України просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з ним при звільненні.

Відповідачем до суду подана заява про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 18 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Дунай Акваресурс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 47 693 грн. 39 коп. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 36 628 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, адвокат Златі Д.С., представник ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дунай Акваресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 70 215,87 грн.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд при розгляді позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, дійшов помилкового висновку, що розрахунок відшкодування середнього заробітку за затримку виплати підлягає зменшенню на 50 відсотків, що складає 36 628 грн., оскільки не було враховано, що за весь період роботи позивача, тобто з 16.08.2019 року по 22.12.2020 року відповідачем з 48 428 грн. заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу, було сплачено лише 2012 грн., що складає 4,15% від загального розміру заробітної плати, а тому вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки пропорційний розміру невиплаченої позивачу заробітної плати і складає 70 215,87 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 ,представник ТОВ Дунай Акваресурс», не погоджуючись зі змістом, викладеним в апеляційній скарзі, вважає, що рішення постановлено з дотриманням норм чинного законодавства та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими.

Рішення суду переглядається апеляційним судом лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В інший частині рішення суду не оскаржується, тому не перегладається.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Дунай Акваресурс» на посаді начальника відділу охорони ТОВ «Дунай Акваресурс» з 16.08.2019року.

31.08.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України.

З 01.09.2020року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду сторожа та звільнений з займаної посади 22.12.2020 року за власним бажанням за п.1 ст. 38 КЗпП України.

За час праці у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі, яка погашалася відповідачем, але не в повному обсязі та із порушенням строків виплати заробітної плати.

Колегія суддів, вважає, що судом першої інстанції надана належна та обґрунтована оцінка наданих до суду копій касових книг за період з вересня 2019 року по грудень 2020 року, копій податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, копій виписок банку за 18.09.2019 року, копії відомості розподілу виплат ОСОБА_3 від 20.04.2023 року, копій довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ТОВ «Дунай Акваресурс» від 07.03.2022 року № 34.

Як вбачається з довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ТОВ «Дунай Акваресурс», позивачу було нараховано 60105 грн. (в тому числі 8350,75 грн. та 888,88 грн. компенсація за невикористану відпустку).

Із нарахованої позивачу заробітної плати утримано податків та зборів на загальну суму 11677,26 грн., у т.ч. ПДФО - 10825,99 грн. за ставкою 18%, військовий збір - 851,27 грн. за ставкою 1,5 %. Податки своєчасно та у повному обсязі перераховано товариством до бюджету, що підтверджують надані позивачем Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 21.09.2021 р. № 4993 та довідка ПФУ ОК-5.

Судом встановлено, що за період з 01.09.2019 року по 22.12.2020 року з відрахуванням податків та обов`язкових зборів, до виплати позивачу підлягало заробітна плата у розмірі 48 428,13 грн., з якої перераховано на картку-рахунок позивача у банківській установі 2012 грн., тобто до сплати позивачу ТОВ «Дунай Акваресурс» належало виплатити 47693,39 грн. з врахуванням всіх податків.

Зазначена сума позивачем не отримана і вона належить до сплати йому в судовому порядку.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, суд першої інстанції виходив із того, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає 73256 грн., однак зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд прийшов висновку, що з огляду на дотриманням розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає зменшенню на 50 відсотків, що складатиме 36 628 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Для визначення середнього заробітну за два місяця слід врахувати вересень та жовтень 2020 року, тобто 5 000 грн. + 5 000 грн. = 10 000 грн./43 (відпрацьовані робочі дні) = 232,56 грн. (середньоденна з/п). Беручи до уваги кількість робочих днів та заробітну плату за останні 2 календарні місяці роботи, середньоденний заробіток позивача складає 232,56 грн. замість 315,13 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає 73256 грн.

При прийнятті рішення у частині стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом вірно враховано, що в силу частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язковою підставою та складовою відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунку з працівником є наявність вини роботодавця.

Згідно зі статтями 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами роботодавця та працівника.

Зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування у порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи часткове.

При розгляді спору щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за прострочення у розрахунку із працівником на дату його звільнення суд повинен врахувати розмір заборгованості роботодавця перед працівником по заробітній платі та інших належних йому виплатах на дату звільнення, тривалість невиплати працівнику основного боргу, дії сторін щодо врегулювання спору, а також забезпечити дотримання розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до обґрунтованого, що з огляду на дотриманням розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає зменшенню на 50 відсотків, що складатиме 36 628 грн.

Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Дунай Акваресурс» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів у розмірі 36 628 грн., оскільки, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (абзацом 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року).

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Златі Д.С., представника ОСОБА_1 про те, що суд при розгляді позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, дійшов помилкового висновку, що розрахунок відшкодування середнього заробітку за затримку виплати підлягає зменшенню на 50 відсотків, що складає 36 628 грн., оскільки не було враховано, що за весь період роботи позивача, тобто з 16.08.2019 року по 22.12.2020 року відповідачем з 48 428 грн. заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу, було сплачено лише 2012 грн., що складає 4,15% від загального розміру заробітної плати, а тому вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки пропорційний розміру невиплаченої позивачу заробітної плати і складає 70 215,87 грн., колегія суддів залишає без задоволення, з огляду на таке.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи 22.12.2020 року, а звернувся до суду з позовом 13.01.2022 року, вимагаючи стягнення середнього заробітку за час затримки включно до 30 листопада 2021 року, колегія суддів погоджується з висновком суду про дотриманням розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку зі стягненням середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати зі зменшенням на 50 відсотків.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Колегія суддів вважає, що викладені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Златі Дмитра Спиридоновича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 вересня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова