Дата документу 08.05.2024 Справа № 317/1440/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/1440/24 Головуючий у 1 інстанції Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/1045/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця та акту державного виконавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця та акту державного виконавця.

Предметом позову є визнання незаконними та скасування постанови та акту приватного виконавця Сколибога О.С. у виконавчому провадженні № 59654359, які прийняті ним 03 березня 2020 року та за якими стягувачу ( ОСОБА_2 ) було передано частину майна боржника (позивача в даній справі) в рахунок погашення боргу.

Вказані постанова та акт були прийняті приватним виконавцем в ході виконання судового рішення по справі № 317/2973/17, в якому позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є сторонами (боржник та стягувач відповідно).

Просив визнати незаконними та скасування постанови та акту приватного виконавця Сколибога О.С. у виконавчому провадженні № 59654359, які прийняті ним 03 березня 2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 02.04.2024 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу суду скасувати та ухвалити новее рішення, яким задовольнити вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спір з приводу скасування акту та постанови приватного виконавця про передачу майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу повинен вирішуватись саме в позовному провадженні, із залученням в якості відповідачів і приватного виконавця, і стягувача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Третя особа ОСОБА_3 , будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки правовідносини в даній справі виникли у виконавчому провадженні № 59654359 і стосуються прийнятих в межах цього виконавчого провадження рішень приватного виконавця, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (у позовному провадженні).

Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця у виконавчому провадженні, що триває, може бути здійснене в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що предметом позову є визнання незаконними та скасування постанови та акту приватного виконавця Сколибога О.С. у виконавчому провадженні № 59654359, які прийняті ним 03 березня 2020 року та за якими стягувачу ( ОСОБА_2 ) було передано частину майна боржника (позивача в даній справі) в рахунок погашення боргу.

Вказані постанова та акт були прийняті приватним виконавцем в ході виконання судового рішення по справі № 317/2973/17, в якому позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є сторонами (боржник та стягувач відповідно).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

У статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних

виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 351 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (пункт 6 та 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про оскарження рішень виконавця, оскільки законом у цьому випадку прямо передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником вказаних рішень в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Як зазначає сам апелянт в своїй апеляційній скарзі, ним було реалізовано своє право на оскарження постанови державного виконавця та акту державного виконавця винесеними у виконавчому провадженні № 59654359 шляхом подання скарги на дії приватно виконавця, проте Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 19 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду за його скаргою на дії Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. залишено без задоволення, с каргу ОСОБА_1 на дії Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. залишено без розгляду через пропущення строку звернення з такою скаргою до суду, що визначений п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм чинного законодавства та незгоди з рішенням суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування .

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 384,389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: