Справа № 372/5973/23
Провадження № 2-519/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Сікорській М.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представників третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи - виконавчий комітет Української міської ради Обухівського району Київської області, виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, Міністерство оборони України, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

24.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_6 , в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини, сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з листопада 2014 року проживав в цивільному шлюбі з відповідачем, в однокімнатній квартирі за адресою, АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання в них народився син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З січня 2020 року вони з відповідачем проживаємо окремо один від одного. Син ОСОБА_7 з липня 2021 року згідно Рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 338 від 06. 07. 2021 року «Про визначення місця проживання дитини» проживає разом з ним, за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно вказаного Рішення визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком та за його адресою реєстрації п- АДРЕСА_2 . За наявності вказаного Рішення, до даного часу він з відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, в них постійно виникають суперечки, що негативно можуть впливати на емоційний стан дитини. Вважав, що в інтересах сина проживати разом зі ним, а не з відповідачем (матір`ю), а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

12.01.2023 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання.

22.02.2024 року внесено ухвалу, якою залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерство оборони України.

15.03.2024 року винесено ухвалу, якою залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області.

11.04.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua).

30.04.2024 року винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

07.06.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради місце проживання їх спільної з відповідачкою дитини,сина ОСОБА_7 визначено з ним. Однак в нього з відповідачкою виникають конфлікти з приводі місця проживання неповнолітнього сина, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Також пояснив, що останній раз коли сину був з відповідачкою, вона перебувала в сутані алкогольного сп`яніння. Конфлікт в них виникають в усній формі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на безпідставність позову, пояснив, що місце проживання неповнолітнього сина сторін визначено рішенням органу опіки та піклування, що свідчить про відсутність спору між сторонами щодо місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Представник третьої особи виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області, в судовому засідання пояснила, що вони, як орган опіки та піклування виїздили за місце проживання неповнолітнього сина сторін, він проживає разом з батьком з 2021 року, також вони спілкувались з матір`ю дитини, фактів перешкод відповідачкою в утриманні та спілкування з дитиною виявлено не було, що свідчить про відсутність спору між сторонам що місця проживання неповнолітнього сина сторін з батьком.

Представник третьої особи виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судовому засіданні пояснила, що рішенням виконавчого комітету від 06.07.2021 року № 338 було визначено місце проживання неповнолітнього сина сторін з батьком, тобто з відповідачем по справі ОСОБА_1 , з того моменту ніяких звернень з приводу перешкод відповідачкою щодо місця проживання неповнолітнього сина сторін з батьком не надходило, що свідчить про відсутність спору між сторонам що місця проживання неповнолітнього сина сторін з батьком.

Представники третьої особи Міністерства оборони України ОСОБА_9., щодо вирішення спору поклався на розсуд суду.

Вислухавши позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2014 року проживав в цивільному шлюбі з відповідачем, в однокімнатній квартирі за адресою, АДРЕСА_1 , що визнається сторонами.

Під час спільного проживання в них народився син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

З січня 2020 року сторони проживають окремо один від одного.

Син ОСОБА_7 з липня 2021 року згідно Рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 338 від 06. 07. 2021 року «Про визначення місця проживання дитини» проживає разом з позивачем, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно вказаного Рішення визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком та за його адресою реєстрації п- АДРЕСА_2 , що підтверджується копією рішення виконавчого комітету.

На даний час всіма турботами щодо дитини, її вихованням, навчанням, здоров`ям та дозвіллям займається Позивач. Оскільки син ОСОБА_7 проживає разом з Позивачем, який дбає про неї, займається усіма питаннями його життя та забезпечує всім необхідним, то Позивач вважає за необхідне визначити місце проживання сина ОСОБА_7 разом з ним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про Ті здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618- IV завданням цивільного судочинства е справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У позовній Заяві Позивач зазначає, що його неповнолітній син перебуває на його повному утриманні та всебічному забезпеченні і він займається всіма турботами щодо дитини, її вихованням, навчанням, здоров`ям та дозвіллям, оскільки з Відповідачкою вони не проживають разом, а відповідачка разом з дитиною не проживає, в нього з відповідачкою постійно виникають суперечки що може негативно впливати на емоційний стан дитини, у зв`язку з цим Позивач вважає за необхідне визначити місце проживання сина разом з ним.

Відповідно до ч. З ст. 160 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 № 2947-111, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-ІV малолітньою вважається особа, яка не досягла чотирнадцяти років.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у цивільному процесі.

Згідно з п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основним засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У позовній заяві Позивач зазначає, що його неповнолітній син ОСОБА_7 проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває на його повному утриманні та всебічному забезпеченні.

Під час судового розгляду було встановлено, що дійсно син позивача ОСОБА_7 з липня 2021 року згідно Рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 338 від 06. 07. 2021 року «Про визначення місця проживання дитини» проживає разом зі позивачем, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно вказаного Рішення визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком та за його адресою реєстрації п- АДРЕСА_2 , що підтверджується копією рішення виконавчого комітету.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема копією рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 338 від 06.07.2021 року відповідно до змісту якого вбачається, що місцем проживання неповнолітнього сина сторін визначено з батьком, тобто позивачем по справі. Крім того, відповідачці ОСОБА_6 встановлено час побачення та спілкування з малолітнім сином ОСОБА_7 та визначено конкретні дні та години для побачень та визначено порядок побачень з дитиною.

Поряд з тим, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що у нього з відповідачкою постійно виникають сварки, однак позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту наявності між сторонами суперечок з приводу визначення місце проживання дитини.

Поряд із тим, представник відповідачки в судовому засіданні заперечив наявність спору між сторонами з приводу місця проживання дитини, оскільки відповідачка сумлінно виконує рішення органу опіки та піклування, права позивача жодним чином не порушувала.

Таким чином, під час судового розгляду не знайшли об`єктивного підтвердження доводи позивача про наявність між сторонами спору, який би підлягав вирішенню в судовому порядку. Отже, під час судового розгляду не виявлено порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту.

Враховуючи викладене, суд вважає позов безпідставним.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи,поданим відповідно од цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем, не надано належних і допустимих доказів наявності спору між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 21, 141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи - виконавчий комітет Української міської ради Обухівського району Київської області, виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, Міністерство оборони України, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко