Провадження № 22-ц/812/873/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/6926/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління про стягнення неотриманих сум, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 14 березня 2024 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений цього ж дня, та ухвалу цього ж суду від 12 грудня 2023 року,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Миколаївського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», який обґрунтовувала тим, що вона є вкладником цього обласного управління з 10 березня 2011 року, Вклад 49 UАН «Пенсійний». Як вказала ОСОБА_1 , отримавши виписку по рахунку, їй стало відомо, що відповідачем не зараховано на її рахунок пенсію у розмірі 1689,56 грн. З січня 2019 року вона захворіла тому не мала можливості звертатися до відповідача більше ніж пів року. 11 вересня 2019 року вона отримала у банку грошові кошти у розмірі 168 068 грн., залишок мав залишитися на рахунку у розмірі 12 269 грн. Після чого, до 27 червня 2023 року вона до відділення банку більше не зверталася, так як була епідемія COVID -19 та почалася війна з російською федерацією. Отримавши 95 000 грн. та виписку з рахунку, їй стало відомо, що в період часу, коли вона хворіла та до 05 серпня 2022 року з її рахунку невстановлені особи зняли кошти у загальному розмірі 118 602 грн 87 коп. На її звернення до керівника філії АТ «Ощадбанк» відповіді не отримано. У зв`язку з зазначеними вище подіями їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює, в 100 000 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 118 602 грн, які вона не отримала, а також 100 000 грн моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») просило відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначало, що твердження позивачки, що сума пенсії у розмірі 1689 грн 56 коп. за січень 2018 року не була зарахована банком на її поточний рахунок є хибним та бездоказовим, оскільки Управлінням ПФУ в м. Миколаєві у грудні 2017 року було перераховано на банківський рахунок ОСОБА_1 пенсію, як за поточний місяць так і за січень 2018 року. Щодо спростування твердження позивачки стосовно неотриманої позивачем суми у розмірі 543,25 грн. зазначало, що згідно виписки з банківського рахунку позивача, 07.05.2019 на рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 543,25 грн. з призначення платежу «Виплата субсидії згідно ПКМУ від 21.10.1995 № 848». 07 травня 2019 року на рахунок позивачки також було зараховано суму у розмірі 2011,95 грн. з призначенням платежу «Оплата пенсійних реєстрів ОСОБА_1 ; ; 07.05.2019». 16 травня 2019 з призначення платежу «Повернення коштів згідно договору 11 206 21 від 10.03.2011» позивачці виплачено суму у розмірі 2555,00 грн. (до якої входить сума 543,25 грн. + 2011,95 грн., які разом складають 2555,20 грн. Не є правдивим доводи позивачки, що у період часу з 12.04.2019 по 05.08.2022 вона не зверталася до відділення банку з метою отримання банківських послуг. Позивачка неодноразово зверталася до Урядової «гарячої лінії» з приводу обслуговування її у відділенні банку. Також не відповідає дійсності твердження позивачки про перебування залишку коштів на рахунку у розмірі 12 269 грн. Після отримання позивачкою коштів у загальному розмірі 168 068,00 грн. на поточному рахунку позивачки знаходилося 0,32 грн. В подальшому позивачка систематично відвідувала відділення банку та отримувала через касу грошові кошти, що перебували на її рахунку за період з 12.04.2019 по 05.08.2022. У травні 2023 року виникла проблемна ситуація з приводу неможливості отримання ОСОБА_1 грошових коштів з поточного рахунку, у зв`язку з чим позивачка зверталася до Урядової «гарячої лінії». АТ «Ощадбанк» зазначає, що 27.06.2023 після надання позивачкою до обслуговуючого відділення банку повного пакету документів, банком було здійснено обслуговування клієнта-позивача та видано з поточного рахунку грошові кошти у розмірі 95 000,00 грн. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди та не надано жодних змістовних обґрунтувань і належних доказів заподіяння моральної шкоди. Також АТ «Ощадбанк» звертає увагу, що філія Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» не є юридичною особою, не може мати цивільні процесуальні права та обов`язки, а відтак не може бути відповідачем у даній справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності доводів позивачки щодо неотримання нею грошових коштів у розмірі 118 602 грн, в зв`язку і з чим і відсутні підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, які є похідними. Також суд зазначав про неналежність відповідача у справі у зв`язку з тим, що позивачкою зазначено відповідачем Миколаївське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», який не є юридичною особою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Також просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року про залишення без розгляду її клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку суми судових витрат.

Апелянт зазначала, що суд неправомірно і безпідставно прийняв до уваги надані відповідачем як докази заяви на видачу готівки, яку вона не могла отримувати у м. Вознесенськ, так як з березня 2022 року була зареєстрована як тимчасово переміщена особа в смт. Веселинове, що знаходиться за 60 км від м. Вознесенськ, де є своє відділення АТ «Ощадбанк». Доручення на отримання готівкових коштів у м. Вознесенськ, смт. Веселинове та м. Миколаєві вона нікому не давала. На вищевказаних заявах стоїть не її підпис. За такого вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позовних вимог. Також не погоджується з висновком суду, що нею подано позов до неналежного відповідача, так як Миколаївська філія АТ «Ощадбанк» за адресою: вул. Херсонське шосе, 50 м. Миколаїв є юридичною особою та має свій код ЄДРПОУ.

Крім того апелянт вважає, що судом безпідставно залишено без розгляду її клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку суми судових витрат. Так вона ніяких доказів 11 грудня 2023року не подавала. Чомусь судом помилково розглядається сума боргу 28 425 грн 39 коп+81500 грн+56606 грн=166 531 грн з ОСОБА_2 , коли вона не зверталась про їх відшкодування та повернення їй. Як вказала позивач, відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦПК України вона не могла подати докази витрат на проїзд з смт. Веселинове до Ленінського районного суду м. Миколаєва, тому що всі автовокзали не працювали і не працюють до цього часу і не видавали ніяких квитків, а перевозка була лише власним транспортом де квитки не видаються. Також зазначає, що суд не мав права розглядати клопотання до 14 березня 2024 року, до дати розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» посилаючись на те, що викладені скаржником доводи та обставини були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції та їм надано оцінку, а інших обставин та нових доказів щодо неотримання грошових коштів апелянтом не надано, просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2024 року залишити без змін.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник АТ «Ощадбанк» Земляний Д.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 185), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України встановлено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004, визначено, що власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Статтею 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Порядок виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки в банках (далі - Порядок).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1 Порядку встановлено, що цей Порядок регулює питання виплати пенсій та грошової допомоги, що нараховуються відповідно органами Пенсійного фонду та органами праці та соціального захисту населення і фінансуються за рахунок коштів Пенсійного фонду та відповідних бюджетів, за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх вклади до запитання (поточні рахунки) в установах уповноважених банків (далі - поточні рахунки). Уповноваженими банками є банки, визнані переможцями конкурсу на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги, що проводиться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з якими за результатами цього конкурсу Мінсоцполітики та Пенсійним фондом укладено відповідні договори.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплата пенсій та грошової допомоги здійснюється через поточні рахунки, що відкриваються у банках, з якими Пенсійний фонд та Мінсоцполітики за результатами конкурсу укладають відповідні угоди з визначенням санкцій за недотримання ними договору перед одержувачами.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10.03.2011 між АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття поточного рахунку та розрахунково-касове обслуговування вкладу "Пенсійний" в національній валюті № 46791, без відкриття банківської платіжної картки.

Відповідно до виписки по банківському рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , у грудні 2017 відбулися прибуткові операції (зарахування), зокрема: 07.11.2017 зараховано пенсію у розмірі 1577,15 грн.; 07.12.2017 зараховано пенсію у розмірі 1577,15 грн.; 26.12.2017 зараховано пенсію у розмірі 1689,56 грн.; 07.02.2018 зараховано пенсію у розмірі 1689,56 грн. від Управління ПФУ в м. Миколаєві (а.с. 89-90). Отже з вказаної виписки слідує, що на поточний рахунок ОСОБА_1 від Управління ПФУ у м. Миколаєва в грудні 2017 року зараховано пенсію двічі, а саме 07.12.2017 та 26.12.2017.

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність твердження позивачки, що сума пенсії у розмірі 1689,56 грн. за січень 2018 року не була зарахована банком на її поточний рахунок.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 отримано грошові кошти у розмірі 168068,00 грн., а саме: 10.09.2019 - у розмірі 60000,00 грн. та 11.09.2023 - у розмірі 108068,00 грн., що підтверджується випискою з рахунків в національній валюті станом на 27.06.2023.

Згідно виписки з банківського рахунку позивача від 27.06.2023, вбачається, що 07.05.2019 на рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 543,25 грн. з призначення платежу "Виплата субсидії згідно ПКМУ від 21.10.1995 № 848". 07 травня 2019 року на рахунок позивачки також було зараховано суму у розмірі 2011,95 грн. з призначенням платежу "Оплата пенсійних реєстрів ОСОБА_1 ; НОМЕР_1 ; 07.05.2019". 16 травня 2019 з призначення платежу "Повернення коштів згідно договору 11 206 21 від 10.03.2011" позивачці виплачено суму у розмірі 2555,00 грн. (до якої входить сума 543,25 грн. + 2011,95 грн., які разом складають 2555,20 грн.

Також є вірним висновок суду, щодо доведеності відповідачем того факту, що позивачка систематично відвідувала відділення банку та отримувала через касу грошові кошти, що перебували на її рахунку.

Так, на підтвердження зазначеного відповідачем були надані заяви на видачу готівки із підписом позивачки ОСОБА_1 про отримання коштів: № 614881415 від 12.04.2019 у розмірі 3210,00 грн.; № 614881415 від 16.05.2019 у розмірі 2555,00 грн.; № 614881415 від 22.06.2019 у розмірі 2014,00 грн.; № 614881415 від 23.07.2019 у розмірі 2000,00 грн.; № 614881415 від 10.08.2019 у розмірі 2500,00 грн.; № 614881415 від 16.11.2019 у розмірі 4024,00 грн.; № 614881415 від 23.01.2020 у розмірі 7210,00 грн.; № 614881415 від 25.02.2020 у розмірі 3170,00 грн.; № 614881415 від 16.03.2020 у розмірі 3183,00 грн.; № 614881415 від 29.05.2020 у розмірі 7495,00 грн.; № 614881415 від 26.09.2020 у розмірі 9067,00 грн.; № 614881415 від 27.10.2020 у розмірі 2289,00 грн.; № 614881415 від 29.12.2020 у розмірі 9006,00 грн.; № 614881415 від 27.02.2021 у розмірі 8160,00 грн.; № 614881415 від 22.05.2021 у розмірі 12000,00 грн.; № 614881415 від 20.04.2022 у розмірі 1000,00 грн.; № 614881415 від 28.04.2022 у розмірі 1000,00 грн.; № 614881415 від 18.05.2022 у розмірі 1000,00 грн.; № 614881415 від 25.05.2022 у розмірі 4000,00 грн.; № 614881415 від 26.05.2022 у розмірі 4000,00 грн.; № 614881415 від 02.06.2022 у розмірі 1000,00 грн.; № 614881415 від 21.07.2022 у розмірі 4000,00 грн.; № 614881415 від 25.07.2022 у розмірі 5000,00 грн.; № 614881415 від 03.08.2022 у розмірі 6000,00 грн.; № 614881415 від 05.08.2022 у розмірі 10000,00 грн. (а.с. 64-88).

Крім того судом обґрунтовано взято до уваги, що згідно виписки № 125 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого з КНП "Миколаївська обласна лікарня відновного лікування" Миколаївської обласної ради, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 05.01.2023 по 23.02.2023 (а.с. 14). Інших документів на підтвердження стану здоров`я позивачки, які б підтверджували неможливість відвідування нею відділення АТ «Ощадбанк», матеріали справи не містять.

Крім того, з Реєстраційних карток звернень до Урядової "гарячої лінії" вбачається, що 22.05.2021 ОСОБА_1 зверталася зі скаргою на працівницю "Ощадбанк" за адресою: м. Миколаїв, вул. Озерна, повідомивши, що звернувшись до "Ощадбанку" з приводу оплати комунальних послуг, їй як особі з інвалідністю було відмовлено у допомозі (а.с. 91-93).

Встановивши такі обставини, враховуючи, що позивачкою справжність її підпису на заявах про видачу готівки не спростовано, нею не надано ані її звернень до органів поліції за фактом зняття коштів з її рахунку невстановленими особами, ані звернень до керівництва АТ "Ощадбанк" за даним фактом; не заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо підпису на заявах про видачу готівки № 614881415, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 не доведено належним чином підстав позову, а саме, факту неотримання нею грошових коштів у сумі 118 602,87 грн., а тому дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неотриманих грошових коштів у вищезазначеному розмірі задоволенню не підлягають.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., оскільки правильно вважав, що вони є похідними від позовної вимоги про стягнення з відповідача неотриманих грошових коштів, в задоволенні якої відмовлено за безпідставністю.

Колегія суддів вважає вірним і висновок суду першої інстанції про те, що Миколаївське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» не може бути належним відповідачем у справі, оскільки є відокремленим підрозділом АТ "Державний ощадний банк України", що не має статусу юридичної особи.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Доводи апеляційної скарги про те, що Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» є юридичною особою нічим не підтверджені та спростовуються інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про те, що філія - Миколаївське обласне управління AT "Ощадбанк", є відокремленим підрозділом, що належить юридичній особі - Акціонерному товариству "Державний ощадний банк України (а.с. 186), що є загальнодоступною та безкоштовною.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв надані відповідачем як докази заяви на видачу готівки, яку вона не могла отримувати у м. Вознесенськ, так як з березня 2022 року була зареєстрована як тимчасово переміщена особа в смт. Веселинове, не заслуговують на увагу оскільки згідно цих заяв готівка отримувалась у відділеннях АТ «Ощадбанк» у м. Миколаєві та смт. Веселинове, а не у м. Вознесенськ. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували місце реєстрації ОСОБА_1 як тимчасово переміщеної особи.

Також колегія суддів вважає недоведеними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заяви на видачу готівки підписані не нею, оскільки справжність її підпису на цих заявах позивачкою у належний, передбачений законом спосіб не було спростовано. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявляла.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ОСОБА_1 як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачем зобов`язань за договором про відкриття поточного банківського рахунку та розрахункове-касове обслуговування, мала довести ту обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Проте наявності таких доказів судом апеляційної інстанції встановлено не було, а навпаки, відповідачем належними та достатніми доказами спростовано твердження позивачки щодо неотримання нею з її рахунку належних їй коштів.

Таким чином, суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам і прийшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали суду від 12 грудня 2023 року, якою було залишено без розгляду клопотання позивачки ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи розрахунку суми судових витрат та повернуто його позивачці з тих підстав, що ОСОБА_1 не було надано документу на підтвердження направлення вказаного клопотання іншим учасникам справи.

Так, частиною дев`ятою ст. 83 ЦПК України встановлено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Щодо доводів апеляційної скарги про передчасність вирішення судом клопотання позивачки про судові витрати, то такі доводи є помилковими, оскільки по суті судом не вирішувалось питання щодо розподілу судових витрат.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом безпідставно розглядалась сума боргу, яка стягується з ОСОБА_2 , є хибними, оскільки таких висновків суду оскаржувана ухвала не містить.

Отже апеляційним судом не встановлено процесуальних порушень, які призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення викладене не перешкоджало

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду та його незаконність - не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують.

За таких обставин, постановлене у справі рішення є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2024 року та ухвалу цього ж суду від 12 грудня 2023 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.