ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 753/9629/23

провадження № 61-5730св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ;

суб`єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владислав Андрійович;

заінтересована особа (стягувач) - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст скарги

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) Яковенка В. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_4.

Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/2965/20-ц було задоволено позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) до нього про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вказаним рішенням стягнуто з нього 26 502 632,50 доларів США.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5.

У цьому виконавчому провадженні постановою державного виконавця від 30 листопада 2020 року накладено арешт на його кошти, що містяться на відкритих рахунках в банківських установах, а постановами від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на його пенсію та доходи в АТ «Універсал банк», Державній навчально-науковій установі «Академія фінансового управління», Київському геріатричному пансіонаті та Державній установі «Інститут економіки та прогнозування Національної академії наук України» в розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

Оскільки державний виконавець відмовився знімати арешт з його коштів, на які заборонено звертати стягнення згідно із Законом України «Про виконавче провадження», то він оскаржив його бездіяльність до суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця, щодо незняття арештів з рахунків боржника після отримання документального підтвердження їх призначення для зарахування заробітної плати і пенсії, а державного виконавця зобов`язано у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк», № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк».

В рамках виконавчого провадження № НОМЕР_5 стягнуто 12 810,59 грн боргу та 1 281,02 грн виконавчого збору, після чого постановою державного виконавця від 01 лютого 2023 року виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Водночас, арешт з його грошових коштів, які містяться на рахунках спеціального призначення, не було знято.

16 травня 2023 року за заявою ФГВФО відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 та в цей же день повторно накладено арешт на усі грошові кошти, які надходять на його рахунки, у тому числі й ті, що мають цільове призначення.

02 червня 2023 року він звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арештів з грошових коштів на рахунках, на які відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, однак державний виконавець не розглянув вказану заяву.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, виданого 11 листопада 2020 року Дарницьким районним судом міста Києва про стягнення з нього на користь ФГВФО 26 502 632,50 доларів США, який виконується державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУЯковенком В. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, до моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким його скаргу буде розглянуто по суті;

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Яковенка В. А. щодо залишення (незняття) арешту, накладеного на його рахунки постановою від 16 травня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, після отримання документального підтвердження, що вказані рахунки призначені для зарахування на них заробітної плати та пенсії;

- зобов`язати державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ, у провадженні якого перебуває виконавче провадження № НОМЕР_4, винести постанову про зняття арешту з: пенсійного карткового рахунку № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); карткового рахунку № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк» (МФО 305299), який використовується для отримання заробітної плати; карткового рахунку № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335), який використовується для отримання заробітної плати.

Короткий зміст судових рішень

Окремою ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року зобов`язано Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяють порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» державними виконавцями ВПВР ДДВС МЮУ.

Окрема ухвала місцевого суду мотивована тим, що ОСОБА_1 вже оскаржував бездіяльність державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУщодо незняття арешту з грошових коштів на тих же карткових рахунках ( НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк»; НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк»; НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк»), що були арештовані в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_5 (цивільна справа № 753/9581/22).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Мурихіна С. В. щодо незняття арешту з вказаних карткових рахунків та зобов`язано винести постанову про зняття з них арешту у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили.

При прийнятті цього рішення суд виходив з того, що на вказані рахунки боржника надходить заробітна плата та пенсія, а боржник, звернувшись до державного виконавця із заявою про зняття арешту з коштів на рахунках та надавши документальне підтвердження підстав для такого зняття, реалізував свої права, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Тому державний виконавець зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника у строк, встановлений частиною другою статті 59 цього Закону, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження підстав для зняття арешту з коштів - витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно пред`явив виконавчий документ до примусового виконання, у зв`язку з чим державний виконавець ОСОБА_2 відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4.

В рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 24 502 632,50 доларів США.

На виконання цієї постанови було повторно було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на його рахунках в АТ «УкрСиббанк», АТ КБ «Приватбанк» та в АТ «Райффайзен Банк», призначених для отримання заробітної плати та пенсії.

Дізнавшись про повторний арешт коштів на рахунках, накладення арешту на які заборонено законом, 02 червня 2023 року боржник звернувся до державного виконавця Яковенка В. А. із заявою про зняття з них арешту, до якої додав копії судових рішень у цивільній справі № 753/9581/22, довідок про доходи та виписок по картковим рахункам. Ігноруючи висновки суду, викладені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, державний виконавець Яковенко В. А. не прийняв рішення про зняття арешту з коштів на рахунках боржника у строк, визначений Законом України «Про виконавче провадження» та пунктом 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 № 512/5 (далі - Інструкція), і тим самим допустив неправомірну бездіяльність.

Неправомірна бездіяльність державного виконавця призвела до порушення прав боржника ОСОБА_1 на отримання винагороди за працю та пенсії, за захистом яких він змушений був повторно звертатись до суду.

Крім того, в судовому засіданні представник стягувача посилався на неналежне виконання винесених в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_5 постанов державного виконавця про звернення стягнення на пенсію та доходи боржника в розмірі 20 відсотків, що свідчить про порушення державним виконавцем пункту 4 розділу X Інструкції, згідно з яким саме на виконавця покладено здійснення контролю за правильним та своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника.

Також судом установлено, що при підготовці розрахункових документів про перерахування коштів з рахунків боржника в банківських установах (платіжних інструкцій) було допущено помилку у написанні прізвища боржника (замість ОСОБА_1 зазначено ОСОБА_4 ), а тому такі платіжні інструкції за будь-яких умов не можуть бути прийняті до виконання.

Ураховуючи, що державними виконавцями органів державної виконавчої служби і раніше неодноразово допускались випадки порушення та довільного трактування положень Закону України «Про виконавче провадження», повного ігнорування вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо виконання судових рішень у цивільних справах, то суд вважав за необхідне повідомити про допущені порушення Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Яковенка В. А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 щодо не зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 не пізніше наступного робочого дня після отримання документального підтвердження, що вказані рахунки призначені для зарахування на них заробітної плати та пенсії. Зобов`язано державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУЯковенка В. А. не пізніше наступного робочого дня з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 , а саме: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що боржник, звернувшись до державного виконавця із заявою про зняття арешту з коштів на рахунках та надавши документальне підтвердження призначення цих рахунків для зарахування на них пенсії та заробітної плати, реалізував свої права, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», та не отримавши задоволення своїх вимог скористався своїм законним правом на оскарження бездіяльності державного виконавця у судовому порядку.

Неприйняттям рішення у формі постанови про зняття арешту з карткових рахунків боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від боржника заяви та документального підтвердження призначення вказаних рахунків для зарахування на них заробітної плати та пенсії державний виконавець діяв всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження», тобто допустив неправомірну бездіяльність, внаслідок чого порушив права боржника на отримання винагороди за працю та на соціальний захист, які підлягають захисту у спосіб, визначений статтею 451 ЦПК України - шляхом визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання державного виконавця винести постанову про зняття арешту з коштів на цих рахунках.

Підстав для задоволення вимог скарги про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа суд не вбачав, оскільки зупинення вчинення виконавчих дій належить до виключних повноважень виконавця, а вжиття судом заходів забезпечення скарги за аналогією із забезпеченням позову цивільний процесуальний закон не передбачає.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційні скарги ФГВФО та ВПВР ДДВС МЮУ залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та окрему ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду щодо прийняття окремої ухвали та по суті вирішення скарги є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2024 року ФГВФО через свого представника - адвоката Мостепанюка В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, а 16 травня 2024 року - уточнену касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва, а також зупинено виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

18 червня 2024 року справа № 753/9629/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ФГВФО мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не зазначили правової підстави, відповідно до якої державний виконавець мав витребувати від банківської установи інформацію для підтвердження спеціального призначення рахунків.

Постановою державного виконавця накладено арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Банківські установи, які отримали відповідну постанову державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти боржника, без будь-яких зауважень прийняли її до виконання та не повідомили виконавця про наявність заборон чи перешкод у накладенні відповідного арешту.

Під час звернення до державного виконавця із заявою про зняття арешту з грошових коштів боржник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що рахунки мають спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

ОСОБА_1 просив головного державного виконавця зняти накладений арешт з пенсійного карткового рахунку та двох карткових рахунків в банківських установах, тоді як арешт було накладено на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника.

Стягувач має право щонайменше на 20 відсотків коштів, які отримує боржник у вигляді заробітної плати чи пенсії, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення таких відрахувань та, зокрема, використання карткових рахунків виключно для зарахування заробітної плати.

Накладення арешту та його зняття можливе лише з майна (коштів) боржника, однак суд першої інстанції зобов`язав державного виконавця винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокатШтокалов Є. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи

У ВПВР ДДВС МЮУ перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ФГВФО майнової шкоди (справа № 753/2965/20).

Виконавче провадження № НОМЕР_5 відкрито 25 листопада 2020 року та того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Постановою державного виконавця від 30 листопада 2021 року накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

На виконання цієї постанови було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії, а саме:

- № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк»;

- № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк»;

- № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк».

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на пенсію ОСОБА_1 у розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує в АТ «Універсал Банк» у розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Державній навчально-науковій установі «Академія фінансового управління» у розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Київському геріатричному пансіонаті у розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у Державній установі «Інститут економіки та прогнозування Національної академії наук України» у розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

01 серпня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_5 , звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з грошових коштів на рахунках, що мають спеціальний режим призначення, додавши до заяви копії довідок про доходи та виписки по картковим рахункам.

Листом від 22 серпня 2022 року в.о. заступника директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для зняття арешту з рахунків, оскільки повноваження щодо повернення постанови виконавця без виконання у разі визначення рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, покладено на банківську установу, де відкрито такі рахунки.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУМурихіна С. В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_5, щодо незняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 після отримання документального підтвердження, що вказані рахунки призначені для зарахування на них заробітної плати та пенсії; зобов`язано головного державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУМурихіна С. В. у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту зкарткових рахунків боржника ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005), № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299), № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Постановляючи вищевказану ухвалу, суд виходив з того, що державний виконавець, діючи у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надання боржником документів, які підтверджують, що на ці кошти заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження спеціального призначення цих рахунків мав витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

З таким висновком суду першої інстанції погодився Київський апеляційний суд, який своєю постановою від 24 травня 2023 року відмовив у задоволенні апеляційних скарг Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ФГВФО, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року залишив без змін.

Постановою державного виконавця від 01 лютого 2023 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Зі змісту цієї постанови вбачається, що в рамках виконавчого провадження з боржника стягнуто борг за виконавчим документом в сумі 12 810,59 грн та виконавчий збір в сумі 1 281,02 грн.

Своє рішення державний виконавець мотивував тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, а згідно з пунктом 10-2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

У подальшому, на виконання судового рішення у цивільній справі № 753/9581/22 державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_5 винесено постанову від 12 червня 2023 року про зняття арешту з рахунків боржника ОСОБА_1 НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

09 травня 2023 року стягувач повторно пред`явив виконавчий лист № 753/2965/20-ц до примусового виконання шляхом подання заяви про примусове виконання рішення до ВПВР ДДВС МЮУ.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач зазначив відомості про кошти боржника на рахунках в АТ «УкрСиббанк», АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Райффайзен Банк» та просив накласти на них арешт.

16 травня 2023 року державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ Яковенком В. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4.

В цей же день постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 24 502 632,50 доларів США.

На виконання цієї постанови знову було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії, а саме: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335), що підтверджується виписками по картковим рахункам і не оспорюється органом державної виконавчої служби та стягувачем.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ФГВФО не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої-другої статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Згідно зі статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Згідно з частиною першою статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Відповідно до статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

За змістом пункту 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (пункти 7.14, 7.15), а також підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20.

Крім того, у пунктах 74-77 постанови від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що передбачене абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку з накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною встановленою законом.

Наявність у виконавчому провадженні звітів підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати про нарахування доходів та розмір утримань з цього доходу на погашення боргу, надає можливість виконавцю здійснювати не тільки контроль за правильністю такого утримання, а й можливість визначення розмір коштів, які складають дохід боржника, з якого здійснення стягнення неможливе.

У випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника - фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання постанови державного виконавця від 16 травня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 було накладено арешт на кошти боржника, які знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії.

02 червня 2023 року боржник через свого представника ОСОБА_6 звернувся до державного виконавця Яковенка В. А. із заявою про зняття арешту з грошових коштів на рахунках, що мають цільове призначення, до якої додав копії судових рішень у цивільній справі № 753/9581/22, довідок про доходи та виписок по картковим рахункам.

Представник органу державної виконавчої служби визнала, що станом на дату розгляду цієї справи заява боржника про зняття арешту з грошових коштів на банківських рахунках державним виконавцем не розглянута.

Отже, за встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки заява представника боржника про зняття арешту з коштів на рахунках, призначених для зарахування на них пенсії та заробітної плати, не розглянута, що свідчить про бездіяльність державного виконавця.

Доводи касаційної скарги про те, що банківські установи не повідомили виконавця про наявність заборон чи перешкод у накладенні відповідного арешту, не спростовують передбаченого пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язку виконавця скасувати арешт після отримання ним, зокрема і від боржника, документального підтвердження, що відповідний рахунок має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Посилання заявника на те, що боржник під час звернення до державного виконавця із заявою про зняття арешту з грошових коштів не надав достатніх доказів на підтвердження того, що рахунки боржника мають спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, спростовуються змістом поданої заяви, до якої боржник долучив копії довідок про доходи та виписки по картковим рахункам.

Додані до заяви боржника довідки про доходи та виписки по картковим рахункам також були долучені до матеріалів справи, досліджені судами попередніх інстанцій, та суди встановили, що на виконання постанови державного виконавця від 16 травня 2023 року було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження здійснення відрахувань щонайменше у розмірі 20 відсотків від коштів, що отримує боржник у вигляді заробітної плати чи пенсії, враховуючи наступне.

Із заявою про зняття арешту з грошових коштів представник боржника звернувся 02 червня 2023 року.

В пункті 10-2 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Під час розгляду справи судами не встановлено, що на рахунках боржника були наявні грошові кошти, які не є заробітною платою чи пенсією, чи грошові кошти, які отримані боржником до набрання чинності 26 березня 2022 року вищевказаних положень пункту 10-2 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» та з яких не було здійснено відрахування у визначеному законом розмірі на виконання судового рішення у справі № 753/2965/20.

З цих же підстав колегіях суддів відхиляє доводи заявника щодо безпідставного зобов`язання головного державного виконавця зняти арешт не з коштів боржника, а з його рахунків, оскільки за відсутності на таких рахунках коштів, які підлягають примусовому стягненню, збереження арешту на рахунках в цілому є недоцільним та порушує права боржника на отримання винагороди за працю та право на соціальний захист.

Тобто, у даному випадку була відсутня потреба розмежовувати грошові кошти, на які необхідно зберегти арешт та на які арешт накладено неправомірно.

Крім того, Верховний Суд неодноразово допускав можливість зняття арешту саме з рахунків боржника, зокрема у постановах від 22 серпня 2022 року у справі № 750/8498/21, від 07 вересня 2022 року у справі № 199/7977/16, від 22 серпня 2023 року у справі № 233/7685/19.

Отже, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Щодо клопотання ФГВФО про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

В касаційній скарзі представник ФГВФО - адвокат Мостепанюк В. І. заявив клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду на підставі частини другої статті 403 ЦПК України, посилаючись на ті ж обставини, на яких ґрунтувалися його доводи касаційної скарги, та вважав, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2022 року у справах № 750/8498/21 та № 233/7685/19, від 28 лютого 2024 року у справі №753/9581/22, а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 199/7977/16.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

При цьому в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зроблено висновок про те, що з метою забезпечення єдності судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах можуть бути: вади попереднього висновку (його неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цьому висновку підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

В заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, що по-різному тлумачаться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що свідчило б про необхідність передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Заявляючи клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, представник ФГВФО - адвокат Мостепанюк В. І. фактично мотивував його неправильним, на його думку, застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права до правовідносин, що виникли між учасниками справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків і такі механізми є ефективними. Різне тлумачення норм законодавства судами першої чи апеляційної інстанцій не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав, передбачених частиною другою статті 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович