КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4238/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року (суддя Будзан Л.Д.) в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа: Державне підприємство «Український карантинний розсадник» про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

у листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій № 353К/ОС від 24 жовтня 2022 року; поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» з 24 жовтня 2022 року; стягнути з Міністерства розвитку громад та територій середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2022 року по дату винесення рішення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 15 липня 2019 року працював на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» на підставі наказу № 254Л/ОС від 15 липня 2019 року, трудовий контракт та строковий трудовий договір з ним не укладався, і за спільною мовчазною згодою сторін, трудовий договір був продовжений на невизначений строк. Однак 24 жовтня 2022 року йому стало відомо про винесення наказу № 353К/ОС від 24 жовтня 2022 року про його звільнення із займаної посади, незважаючи на те, що на дату звільнення він перебував на лікуванні у відділенні реанімації з діагнозом інфаркт міокарда.

Позивач вважав, що зазначений наказ є протиправним, оскільки як підставу його звільнення вказано закінчення строку трудового договору, хоча з ним не укладався строковий трудовий договір, він перебував у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору, а крім того, перебував на лікарняному.

Також позивач зазначав, що в оскаржуваному наказі міститься спонукання його до незаконних дій, а саме цим наказом його зобов`язано призначити уповноважену особу за відсутності такої у штатному розписі, що є перевищенням його повноважень згідно статуту підприємства.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивач зазначає, що після 14 січня 2020 року він більше двох років продовжував виконувати свої трудові обов`язки без будь-яких заперечень з боку роботодавця, тому строковий трудовий договір став безстроковим за спільною згодою сторін, а судом першої інстанції безпідставно не враховано положення ст. 39-1 КЗпП України та необґрунтовано застосовано положення п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач посилається на те, що відповідачем були порушені положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки він був звільнений у період тимчасової непрацездатності.

Також позивач зазначає, що відповідачем так і не було призначено будь-яку особу на посаду директора ДП «Український карантинний розсадник».

Крім цього позивач зазначає, що рішення суду не містить будь-якого обґрунтування в частині відмови у визнанні наказу № 353К/ОС незаконним через спонукання його до вчинення протиправних дій з перевищенням посадових обов`язків, а саме призначення уповноваженої особи, за відсутності такої в штатному розписі та передачі майнових цінностей такій особі.

Позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2022 року на підставі статті 235 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що з позивачем був укладений строковий трудовий договір у письмовій формі, оформлений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 15 липня 2019 року № 254К/ОС «Про покладання виконання обов`язків директора Державного підприємства «Український карантинний розсадник» на ОСОБА_1 », відтак твердження позивача, що з ним був укладений усний трудовий договір не відповідає дійсності.

Також відповідач зазначає, що листом Мінрегіону від 9 січня 2020 року № 7/23/255-20 позивача було повідомлено, що згідно статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору жодна із сторін не вимагає припинення трудових відносин, вони вважаються продовженими на невизначений строк, що додатково свідчить про строковість зазначеного трудового договору та не є підставою для визнання його безстроковим.

Крім цього відповідач вважає позовну вимогу про поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» безпідставною, оскільки штатний розпис підприємства не містить такої посади.

Також відповідач зазначає, що посилання позивача на факт не призначення будь-якої особи на посаду директора ДП «Український карантинний розсадник» є необґрунтованою, оскільки звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не зобов`язує орган управління пов`язувати факт припинення трудових відносин з особою, якою тимчасово виконуються обов`язки директора підприємства, з фактом призначення іншої особи керівником підприємства.

Також відповідач вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що оскаржуваний наказ спонукав останнього до вчинення протиправних дій, оскільки зобов`язання по здійсненню прийому-передачі документів не суперечать статуту підприємства та чинному законодавству, крім того наявність у наказі такого зобов`язання жодним чином не впливає на законність прийнятого рішення про припинення з позивачем трудових відносин.

Крім цього відповідач зазначає, що діючим законодавством встановлено заборону на звільнення працівників в період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41

КЗпП України, в той час як звільнення особи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не може вважатись звільненням з ініціативи роботодавця.

Позивач ОСОБА_1 та третя особа ДП «Український карантинний розсадник», будучи належним чином повідомленими про день та час судового розгляду, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронні адреси, вказані ними у процесуальних документах, поданих до суду (с.с.175, 176), у судове засідання не з`явилися, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, клопотань про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України - Лов`як С.С., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15 липня 2019 року № 254К/ОС на ОСОБА_1 з 15 липня 2019 року по 14 січня 2020 року покладено виконання обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» за його згодою (с.с.16, 49).

Листом № 7/23/255-20 від 9 січня 2020 року першого заступника міністра Міністерства розвитку громад та територій України повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна сторона не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, у зв`язку з чим, у разі наявності у нього наміру припинити виконання обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» він має повідомити про це Управління (службу) управління персоналом Мінрегіону, звернувшись із відповідною заявою (с.с.15).

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 24 жовтня 2022 року № 353К/ОС, виконувача обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» ОСОБА_1 звільнено 24 жовтня 2022 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України. Зобов`язано ОСОБА_1 підготувати та передати уповноваженій ним особі за актами приймання-передачі оригінали установчих документів, печатки, штампи, майно та фінансово-господарську документацію ДП «Український карантинний розсадник» (с.с.14).

Відповідно до інформації з особистого електронного кабінету ОСОБА_1 на офіційному веб-порталі Пенсійного фонду України, йому відкривалися листки з непрацездатності з 3 жовтня 2022 року по 12 жовтня 2022 року; з 13 жовтня 2022 року по 19 жовтня 2022 року; з 20 жовтня 2022 року по 28 жовтня 2022 року (с.с.17-19).

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 року відповідач був реорганізований шляхом приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною умовою для призначення директором КП «Український карантинний розсадник» може бути проведений конкурс та укладення контракту, на позивача було покладено виконання обов`язків директора підприємства, отже між сторонами був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту, а саме закінченням строку покладення на позивача обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник», тобто 14 січня 2020 року, тому звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України не суперечить вимогам закону.

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про його звільнення у період тимчасової непрацездатності, оскільки він не повідомив підприємство

про свою непрацездатність, в той час як інформацію в реєстрі листків непрацездатності оприлюднюється у знеособленому вигляді.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Строк, на який працівник наймається на роботу, зазначається у наказі про прийняття на роботу (призначення на посаду).

Формулювання змісту наказу про призначення в. о. керівника підприємства закріплюють у письмовій формі взаємне волевиявлення сторін при укладені трудового договору про строк його дії.

Підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України.

Пункт 2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачає, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що покладення виконання обов`язків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов`язків керівника такого підприємства в обмежений у часі термін, а призначення виконувача обов`язків за вакантною посадою є видом строкового трудового договору (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 640/20119/16-ц, від 09 серпня 2019 року у справі № 645/8927/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 28 червня 2023 року у справі № 456/1736/21).

Постановою Кабінету Міністрів України № 777 від 3 вересня 2008 року затверджено Порядок проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (далі - Порядок № 777), який визначає процедуру конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки.

За змістом пункту 2 Порядку № 777 підставою для оголошення конкурсного відбору керівника підприємства є рішення (наказ) міністерства, Фонду державного майна або іншого органу, який виконує функцію з управління підприємством, державним господарським об`єднанням, державною холдинговою компанією, іншою державною господарською організацією.

Згідно пункту 10 Статуту ДП «Український карантинний розсадник», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 10 травня 2012 року № 211 (с.с.5-13), управління підприємством здійснюється його директором, який призначається Уповноваженим органом управління, яким є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (пункт 1 Статуту). Призначення директора підприємства на роботу здійснюється Уповноваженим органом управління на умовах, визначених у контракті, у якому визначаються строк контракту, права, обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та звільнення з посади директора.

Як трудові відносини з керівником, з яким укладено контракт за результатами проведення конкурсного відбору, так і трудові відносини з в.о., якого призначено на вакантну посаду керівника державного підприємства, мають строковий характер: для першого такий строк обумовлений визначеним контрактом певним періодом у часу, для другого - настанням відповідної події (обставини), зазначеної в наказі про призначення.

Оскільки у період запровадження в Україні воєнного стану призначення керівника державного підприємства на конкурсних засадах не здійснюється, а строк тимчасового виконання обов`язків керівника підприємства законодавчо не визначений, то, вирішуючи питання щодо звільнення в. о. керівника державного підприємства на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, потрібно виходити з конкретних підстав, визначених сторонами у наказі про призначення в.о. керівника підприємства.

Наказом № 254К/ОС від 15 липня 2019 року строк дії трудового договору, укладеного між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та ОСОБА_1 , закінчувався 14 січня 2020 року.

Разом з цим, 14 січня 2020 року наказ про звільнення ОСОБА_1 виданий не був, а він продовжував виконувати обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» без будь-яких заперечень з боку відповідача. Позивачем також не порушувалося питання про звільнення.

За обставинами даної справи не було встановлено, що відповідачем було прийнято рішення про проведення конкурсного відбору на заняття посади директора ДП «Український карантинний розсадник» і що такий конкурс був проведений.

Також суду не було надано доказів укладення контракту з іншою особою, як з директором ДП «Український карантинний розсадник», або про призначення іншої особи в.о. директора підприємства.

Однак, листом від 9 січня 2020 року перший заступник міністра повідомив ОСОБА_1 про продовження дії укладеного з ним трудового договору на невизначений строк.

Колегія суддів зазначає, що зміст даного листа суперечить положенням статуту ДП «Український карантинний розсадник» та Порядку № 777, однак, лист дав позивачу сподівання, що укладений з ним строковий трудовий договір набув ознак безстрокового і відповідач не здійснив будь-яких дій для спростування таких сподівань позивача.

Доводи представника відповідача, що укладений з позивачем трудовий договір є строковим і після 14 січня 2020 року позивач підлягав звільненню у будь-який час, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач допустив продовження трудових відносин з позивачем без визначення конкретної дати або настання певної події їх припинення.

Враховуючи, що після 14 січня 2020 року позивач продовжував виконувати

обов`язки директора підприємства більше, ніж 2,5 років, доказів призначення на цю посаду іншої особи суду надано не було, відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а відтак наказ про його звільнення є неправомірним.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на посаді, яку він займав до звільнення.

Щодо доводів апеляційної скарги про звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті).

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

У рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6930/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України, зазначено, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 сформулювала висновок, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Отже, не дотримання відповідачем положень частини 3 статті 40 КЗпП України при звільненні позивача, не є підставою для його поновлення на роботі.

Також не є підставою для визнання наказу про звільнення позивача неправомірним та поновлення позивача на роботі пункт 2 спірного наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 24 жовтня 2022 року № 353К/ОС, оскільки при звільненні керівника, він зобов`язаний передати оригінали установчих документів, печатки, штампи, майно та фінансово-господарську документацію підприємства інший особі.

Разом з цим, на думку колегії суддів, саме відповідач зобов`язаний був визначити особу, якій необхідно було передати вищезазначені документи.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає про наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш

як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до розділу 4 статуту ДП «Український карантинний розсадник», останнє є самостійною юридичної особою, має самостійний баланс, рахунки в банках, власну печатку із найменуванням та ідентифікаційним кодом. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством. Держава та уповноважений орган управління не відповідають за зобов`язаннями підприємства, а підприємство не відповідає за зобов'язаннями держави та уповноваженого органу управління, крім випадків, встановлених законами.

Пунктом 11 статуту ДП «Український карантинний розсадник» визначено, що Уповноважений орган управління (Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, у даний час - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України) здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним у межах, визначених чинним законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Пунктом 11.2.3. статуту передбачено, що Уповноважений орган управління укладає і розриває контракт з директором підприємства, здійснює контроль за його виконанням.

Разом з цим, статутом не передбачено, що Уповноважений орган управління здійснює виплату заробітної плати директору підприємства.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки від 15 листопада 2022 року вбачається, що заробітна плата позивачу виплачувалася ДП «Український карантинний розсадник».

Отже, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України не є належним відповідачем за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

У даному спорі ДП «Український карантинний розсадник» залучено до участі у справі у якості третьої особи, питання про залучення підприємства у якості відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції не порушувалося.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки заявлені до неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1560грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 353К/ОС від 24 жовтня 2022 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Український карантинний розсадник» з 25 жовтня 2022 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37472062, яке знаходиться у місті Києві, пр-т Берестейський, 14, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір у сумі 1 560грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук