ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/889/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/17061/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року (постановлену суддею Черніцькою І.М., дата складення повного тексту судового рішення - 09 серпня 2024 року) в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог заявник посилався на те, що 24 жовтня 2015 року між ним та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 березня 2024 року. В даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_5 . На даний час заінтересована особа ОСОБА_6 не приймає участі в утриманні сина, який проживає разом з ним та перебування на його повному утриманні. Він самостійно створив дитині належні умови для виховання та розвитку, забезпечує сина всім необхідним. Встановлення даного факту необхідне йому для захисту прав та інтересів дитини, зокрема для оформлення документів щодо соціальної допомоги, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, оформлення статусу «одинокого батька», який дає право на щорічну додаткову відпустку, податкову соціальну пільгу, переважне право при залишені на роботі у разі скорочення чисельності штату працівників.

У зв`язку з наведеним просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_3 свого малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року провадження у справі закрито на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником зазначено легітимну та безспірну мету, для якої необхідно встановити даний юридичний факт. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Також зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що із заяви ОСОБА_3 вбачається спір про право, оскільки рішення суду в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком ніяк не стосується прав чи обов`язків матері, а лише засвідчує факт на підставі поданих доказів заявником.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не викликав заявника та заінтересовану особу у судове засідання для з`ясування обставин, не досліджував подані докази та лише на припущеннях дійшов висновку, що між учасникам справи існує спір щодо утримання та виховання дитини.

Більше того, апелянт просить врахувати правові висновки у постановах Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 212/5550/23, від 21 лютого 2024 року у справі № 369/8687/22.

У зв`язку з наведеним просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Учасники в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

12 вересня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від заінтересованої особи ОСОБА_6 через засоби поштового зв`язку (трек-номер 645) надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона зазначила, що між учасниками у справі відсутній спір про право щодо виховання, утримання батьком малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, заінтересована особа підтвердила, що викладені у заяві ОСОБА_3 обставини відповідають дійсності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , актовий запис №2054, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 у даному шлюбі народилася одна дитина - син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 05 грудня 2020 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.10).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 березня 2024 року у справі №607/1684/24 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі №607/1684/24 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції:

«Розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2054.

Залишити малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з батьком ОСОБА_3 .

В задоволенні решти вимог - відмовити».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При цьому, відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Так, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частини сьома статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, які суд встановлює в порядку окремого провадження, зазначений в частині першій статті 315 ЦПК України. Вказаний перелік не є вичерпний.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що: «Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року у справі №212/5550/23 зазначено, що: «Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту перебування фізичної особи на утриманні та факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 зазначено, що: «Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».

Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_3 вказав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком свого малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідне йому для набуття статусу «одинокого батька», що породжує для заявника права щодо реалізації соціального забезпечення, гарантії трудового законодавства, додаткової відпустки, пільги з оподаткування, забезпечення житлом.

Чинним законодавством встановлені наступні пільги та гарантії «одиноким батькам»:

- відповідно до частини першої статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини;

- відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України);

- статтею 186-1 КЗпП України закріплено гарантії особам, які виховують малолітніх дітей без матері. Так, відповідно до цієї статті гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 1821, 184-186 КЗпП України, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в т.ч. в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

- відповідно до підпункту «а» підпункту 169.1.3 пункту 169.1 статті 169 ПК України, з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 150 відсоткам суми пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 цього пункту, - для такого платника податку, який є одинокою матір`ю (батьком), вдовою (вдівцем) або опікуном, піклувальником - у розрахунку на кожну дитину віком до 18 років.

- відповідно до статті статті 45 ЖК України у першу чергу жилі приміщення надаються потребуючим поліпшення житлових умов: матерям, яким присвоєно звання «Мати-героїня», багатодітним сім`ям, сім`ям, що виховують дітей з інвалідністю, і одиноким матерям (батькам).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для ОСОБА_3 виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав останнього, оскільки апеляційним судом встановлено протилежне.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви ОСОБА_3 вбачається спір про право, оскільки зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в СК України.

Колегія суддів із вказаним висновком не погоджується, оскільки у заяві ОСОБА_3 зазначено безспірну мету, а саме набуття пільг та гарантій «одиноким батькам», для досягнення якої необхідно встановити даний юридичний факт. При цьому заявником не ставилася мета щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 .

Отже, у даній справі заява ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, не впливає на будь-які права та обов`язки матері ОСОБА_6 , як заінтересованої особи.

Більше того, апеляційний суд враховує заяву заінтересованої особи - ОСОБА_6 від 09 вересня 2024 року, в якій вона повідомила, що між учасниками у справі відсутній спір про право щодо виховання, утримання батьком малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вона не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_3 про встановлення даного факту.

Оскільки заява ОСОБА_3 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини відповідає вимогам частини першої та другої статті 315, статті 318 ЦПК України, суд першої інстанції оцінивши докази у даній справі, повинен ухвалити рішення по суті справи.

Посилання суду першої інстанція на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2024 року у справі №196/1326/23 апеляційний суд до уваги не бере, оскільки у ній встановлено не тотожні правовідносини, як у даній справі, яка переглядається апеляційним судом.

У справі №196/1326/23 суд касаційної інстанції виходив з того, що встановлення фактів спільного проживання батька та неповнолітньої доньки неповною сім`єю, самостійного утримання та виховання неповнолітньої доньки батьком без участі матері необхідне для підтвердження одноосібних прав щодо неповнолітньої дитини та можливість вільної реалізації майнових прав донькою. Крім того, заявник просив встановити факт спільного проживання батька та неповнолітньої доньки неповною сім`єю.

Також у справі №196/1326/23, суд касаційної інстанції виходив з того, що виходячи зі змісту заяви судами зроблено висновок, що метою встановлення заявлених фактів є усунення матері від участі у вихованні дитини, а також можливість вчинення правочинів без отримання на це згоди матері.

Разом з тим, у справі 607/17061/24, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_3 зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідне для отримання ним статусу «одинокого батька», що надає пільги та гарантії для заявника, а не обмежує права інших осіб. Крім того, ОСОБА_3 не просив встановлювати факт спільного проживання з дитиною.

З огляду на те, що мета звернення заявників у справі №196/1326/23 та у справі №607/17061/24 є різною, а тому вищевказана ухвала Верховного Суду не підлягає до застосування у даній справі.

За таких обставин, відмова у відкритті провадження у даній справі створить заявнику перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно з частиною першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, наведені норми дають підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки не вирішено справу по суті.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 379, 381, 383, 384 ЦПК, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 23 вересня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак