ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 квітня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1654/19

Головуючий у першій інстанції Гнип О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/568/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

боржник ОСОБА_3 ,

заінтересована особа Новгород-Сіверський відділ державної виконавчої служби у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Семенівського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2024 року (місце ухвалення м. Семенівка, повний текст ухвали складено 07.02.2024) у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Новгород-Сіверського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Новгород-Сіверського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. В обґрунтування посилалась на те, що вона 04.12.2023 направила на адресу Новгород-Сіверського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Семенівського суду Чернігівської області від 06.01.2023 та постанови Чернігівського апеляційного суду від 24.05.2023 у справі № 773/1654/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

06.12.2023 заявниця отримала повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 06.12.2023 від державного виконавця ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Муцького Д.Ю.

ОСОБА_1 не погоджується з вказаним рішенням державного виконавця, та зазначає, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною на справедливий суд та судові рішення є обов`язковими до виконання по всій території України.

Заявниця у скарзі просить визначити бездіяльність відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області незаконною;

зобов`язати відділ ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області вжити заходів щодо відкриття виконавчого провадження та направити на адресу ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження;

зобов`язати начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області виконати рішення Семенівського районного від 06.01.2023 по справі № 739/1654/19;

зобов`язати начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області направляти на адресу ОСОБА_1 копії документів по вчинених виконавчих діях.

Ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2024 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Новгород-Сіверського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовлено повністю.

В обґрунтування відмови суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки за виконавчим листом 06.12.2023 державним виконавцем Новгород-Сіверського ВДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Муцьким Д.Ю. 06.12.2023 було винесене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке умотивоване тим, що наведеним вище виконавчим листом не передбачено жодного заходу примусового виконання, тому місцевий суд пославшись на ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» та зазначивши, що з судових рішень, на які посилається скаржник, вбачається, що як рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 06.01.2023, так і постанова Чернігівського апеляційного суду від 24.05.2023, не містять вимог зобов`язального характеру, ці рішення є правовстановлюючими (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України), тому місцевий суд не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Семенівського районного суду Чернігівської області від 02.02.2024 та постановити нову, якою зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження за виконавчим листом у справі № 739/1654/19.

В обґрунтування незаконності оскаржуваної ухвали суду заявниця посилається на те, що хоча рішення про визначення порядку користування земельною ділянкою і відносить до рішення немайнового характеру, проте по суті визначення порядку користування земельною ділянкою є поділом земельної ділянки між сторонами, як і при будь-якому поділі одна із сторін в спорі (або обидві) зобов`язані, як мінімум, звільнити частину земельної ділянки та утримуватися від дій щодо перешкоджання іншій стороні користуватися земельною ділянкою, яка згідно з судовим рішенням передана в користування іншій стороні. Якщо одна із сторін відмовляється звільняти частину земельної ділянки, або продовжує перешкоджати іншій стороні користуватися ділянкою, яка передана останній в користування згідно з судовим рішенням, рішення підлягає примусовому виконанню. При цьому конкретні дії, які має вчинити боржник з метою виконання рішення, має визначити державний виконавець під час виконання судового рішення в залежності від встановлених під час примусового виконання обставин.

Відзив на апеляційну скаргу подано в.о. начальником Новгород-Сіверського відділу ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляшок О.Б., проте даний відзив не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції оскільки у відповідності до вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України заявником не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Блохіна Н.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що 06.12.2023 державним виконавцем Новгород-Сіверського відділу ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у відповідності до чинного законодавства було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом встановлено, що 06.01.2023 Семенівським районним судом Чернігівської області у цивільній справі № 739/1654/19 ухвалено рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, яке за результатами апеляційного перегляду Чернігівським апеляційним судом внаслідок ухвалення постанови суду апеляційної інстанції від 24.05.2023 набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення 12.06.2023 Семенівським районним судом Чернігівської області був виданий виконавчий лист, згідно з яким суд постановив:

встановити порядок користування земельною ділянкою площею 800 кв. м. між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 згідно з варіантом, запропонованим висновком експерта за результатами проведення додаткової земельно-технічної експертизи від 24 березня 2017 року № 35-16, яка призначалася Апеляційним судом Чернігівської області у цивільній справі № 739/1105/15-ц, а саме:

визнати за ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою площею 0,0400 га (на плані в додатку № 1 показано жовтим кольором), в тому числі: під житловим будинком 0,0110 га; під господарською будівлею 0,0049 га; під прибудинковою територією 0,0241 га; всього 0,0400 га; земельна ділянка розташована в межах: від т. Г до т. Д - 23,75 м, від т. Д до т. А - 4,37 м, від т. А до т. Е - 5,79 м, 1,20 м, 6,62 м, від т. Е до т. Ж - 11,4 м, від т. Ж до т. З - лінія розподілу будинку, від т. З до т. В - 3,0 м, від т. В до т. Г - 15,87 м;

визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівному обсязі право користування земельною ділянкою площею 0,0400 га (на плані в додатку № 1 показано зеленим кольором), в тому числі: під житловим будинком 0,0111 га; під господарською будівлею 0,0001 га; під прибудинковою територією 0,0288 га; всього 0,0400 га; земельна ділянка розташована в межах: від т. В до т. З - 3,0 м, від т. З до т. Ж - лінія розподілу будинку, від т. Ж до т. Е - 11,41 м, від т. Е до т. К - 0,48 м, 2,19 м, 2,22 м, 9,87 м, від т. К до т. Б - 25,11 м, від т. Б до т. В - 16,74 м. (а.с. 5).

04.12.2023 ОСОБА_1 звернулась з письмовою заявою до Новгород-Сіверського відділу ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просила прийняти до примусового виконання виконавчий лист виданий Семенівським районним Чернігівської області 12.06.2023 у справі № 739/1654/19 (а.с. 12, 180).

06.12.2023 державним виконавцем Новгород-Сіверського відділу ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Муцьким Д.Ю. було винесене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, в якому зазначено, що порядок виконання рішень немайнового характеру визначено р.8 ЗУ «Про виконавче провадження», яким визначено заходи примусового виконання, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, отже в даному випадку за вищевказаним виконавчим листом не передбачено жодного із зазначених заходів примусового виконання (а.с. 11, 180 зворот-181).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки за виконавчим листом 06.12.2023 державним виконавцем Новгород-Сіверського ВДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Муцьким Д.Ю. 06.12.2023 було винесене повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке умотивоване тим, що наведеним вище виконавчим листом не передбачено жодного заходу примусового виконання, тому місцевий суд пославшись на ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» та зазначивши, що з судових рішень, на які посилається скаржник, вбачається, що як рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 06.01.2023, так і постанова Чернігівського апеляційного суду від 24.05.2023, не містять вимог зобов`язального характеру, ці рішення є правовстановлюючими (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України), тому місцевий суд не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги погоджується суд апеляційної інстанції, однак до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, провадження № 61-22576св18).

За положеннями ст. 451 ЦПК України суд має пересвідчитися у тому, чи були оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність виконавця прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця чи ні, та чи було при цьому порушене право заявника, або не було порушено.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як диспозитивність.

Вказані правові норми, з одного боку, покладають на державного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а з іншого боку - наділяють державного виконавця певними дискреційними повноваженнями щодо самостійного визначення видів і обсягу виконавчих та інших процесуальних дій, а також строків їх вчинення.

Суд при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим законом, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання цивільного судочинства при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У частинах 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою ДВС.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_1 просила визначити бездіяльність відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області незаконною;

зобов`язати відділ ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області вжити заходів щодо відкриття виконавчого провадження та направити на адресу ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження;

зобов`язати начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області виконати рішення Семенівського районного від 06.01.2023 по справі № 739/1654/19;

зобов`язати начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області направляти на адресу ОСОБА_1 копії документів по вчинених виконавчих діях.

Разом з тим, зі змісту, як скарги поданої до суду першої інстанції, так і апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується з винесеним державним виконавцем Новгород-Сіверського відділу ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Муцьким Д.Ю. 06.12.2023 повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 2/744/26/2023 виданого 12.06.2023 Семенівським районним судом Чернігівської області.

За змістом ч. 3 ст. 74 Закону рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Цей начальник при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам Закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), ухвалені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Однак можливість оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному ч. 3 ст. 74 Закону, не позбавляє стягувача можливості захистити свої порушені права та інтереси шляхом звернення з відповідною скаргою до суду, що передбачено ч. 1 ст. 74 цього Закону та ч. 1 ст. 447 ЦПК України. Такий захист має бути ефективним, зокрема доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.

В цій ситуації ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу ч. 1 ст. 41 Закону підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення, за наявності підстав для його виконання.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд приходить до висновку, що розгляд судом першої інстанції у цій справі вимог по суті про визнання бездіяльності відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області незаконною; зобов`язання відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області вжити заходів щодо відкриття виконавчого провадження та направити на адресу ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження; зобов`язання начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області виконати рішення Семенівського районного від 06.01.2023 по справі № 739/1654/19; зобов`язання начальника відділу ДВС Новгород-Сіверського району Чернігівської області направляти на адресу ОСОБА_1 копії документів по вчинених виконавчих діях не відповідає зазначеним критеріям, оскільки повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання перешкоджає ОСОБА_1 реалізувати свої права на виконання остаточного судового рішення, після розгляду судом скарги залишилась чинною.

В даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі заявлених вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет поданої скарги, враховуючи також відсутність виконавчого провадження за рішенням.

Зважаючи на обсяг заявлених скаржником вимог та враховуючи принцип диспозитивності при вирішенні даної скарги, колегія апеляційного суду дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги частково, ухвалу суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні скарги, виклавши мотиви у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Семенівського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 15.04.2024.

Головуючий Судді: