Справа № 755/4563/23
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є., у цивільній справі №755/4563/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко Аліна В`ячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сенюк Мар`яна Василівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, витребування нерухомого майна шляхом вилучення і передачі спадкоємцю померлого власника та скасування запису та рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, витребування нерухомого майна шляхом вилучення і передачі спадкоємцю померлого власника та скасування запису та рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Зазначала, що після смерті її тітки ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . 23 січня 2014 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та необхідністю звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. В подальшому нею було з`ясовано, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності її тітці ОСОБА_7 , була отримана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2014 року відповідачкою ОСОБА_4 . При цьому продавцем квартири в даному договорі купівлі-продажу була відповідач ОСОБА_3 , яка в свою чергу зареєструвала право власності на вказане майно на підставі договору дарування квартири від 12 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. за реєстровим №2561. В подальшому заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між її тіткою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12 червня 2008 року. Спірна квартира неодноразово відчужувалась та на момент звернення до суду з даним позовом зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 . З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати шляхом вилучення із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь вказану квартиру та передати цю квартиру у її власність; скасувати записи та рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, державного реєстратора Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Іченської М.С. від 15 січня 2014 року на підставі Договору дарування квартири від 12 червня 2008 року за ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. від 25 квітня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартири за ОСОБА_4 , приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. від 04 листопада 2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартири за ОСОБА_5 , приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. від 16 січня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_6 , приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. від 16 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 420,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення,яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції взяв до уваги рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року, відповідно до якого через 10 років після смерті спадкодавця встановлено факт родинних відносин між позивачкою ОСОБА_2 та її померлою тіткою ОСОБА_7 . Однак, ОСОБА_2 приховала той факт, що у січня 2013 року вона вже зверталась до Київського районного суду м. Полтави із заявою про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_7 , в задоволенні якої рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 березня 2013 року було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року вказане рішення суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким заяву задоволено. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-38636св14, вищевказане рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року скасовано та встановлено обставини відсутності родинних відносин між позивачкою ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_9 . Відтак, судом першої інстанції помилково взято до уваги необґрунтовані належними доказами висновки, викладені в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року, про наявність встановленого факту родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , не врахувавши преюдиційні факти, встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 11 лютого 2015 року. Наголошує на тому, що ОСОБА_2 не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів споріднення із померлою ОСОБА_7 . Також зазначає, що в 2014 році ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської Ради, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру. Однак, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 жовтня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Даним рішенням апеляційного суду встановлено, що на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірна квартира не належала спадкодавцеві, оскільки згідно договору дарування квартири від 12 червня 2008 року, зареєстрованому у реєстрі №2561, перейшла у власність ОСОБА_8 . Вказані обставини мають преюдиційне значення у даній справі. Крім того, вказує, що ОСОБА_2 , отримавши 23 січня 2014 року постанову приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , з даним позовом звернулася до суду лише 09 березня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Наголошує на тому, що він є добросовісним набувачем спірної квартири. На момент придбання спірної квартири судові спори щодо визнання права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння були відсутні. Відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для витребування у нього нерухомого майна. Звертає увагу на те, що він не був повідомлений належним чином про дату і час судового розгляду справи.

В судовому засіданні адвокат Сидоренко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., представники Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 (т.2, а.с. 141-153, 162, 165).

Згідно інформаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21 серпня 2013 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло (т.2, а.с. 161).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року задоволено заяву ОСОБА_2 та встановлено факт родинних відносин між нею та ОСОБА_7 , а саме, що ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_7 , тобто остання є її тіткою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому заяву ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин між нею та ОСОБА_7 було залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлено ОСОБА_2 як спадкоємцю після ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, який обраховувати з дня набрання рішенням суду законної сили (т.2, а.с. 151-153).

06 серпня 2013 року ОСОБА_2 подала до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її тітки ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2, а.с.143).

23 січня 2014 року постановою приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та необхідністю звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування (т.2, а.с. 167).

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, за наслідком розгляду якого рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Після отримання вказаного рішення суду від 04 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві з метою проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру.

Рішенням Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві від 07 травня 2014 року № 12875462 ОСОБА_2 відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру, з тих підстав, що право власності на цю квартиру вже зареєстровано 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. за іншою особою.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А., про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В., Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Київська місцева прокуратура № 4, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування квартири, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кияшко А.В. та зареєстрований у реєстрі за №2561, встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 , яка є племінницею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (т.1, а.с. 40-43).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнавши за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , та витребувавши вказану квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно роз`яснень, даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадкування особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Питання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з п.п. 4.16. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно. Заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року встановлено факт родинних відносин, що позивачка ОСОБА_2 є племінницею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , 1933 року народження, та є спадкоємцем останньої за правом представлення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2013 року позов ОСОБА_2 до Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено та установлено ОСОБА_2 як спадкоємцю після ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (т.2, а.с. 151-153). Після набрання законної сили вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_7 . Проте, 23 січня 2014 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кухтенко Т.А. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та необхідністю звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування.

Також, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року у справі № 755/11600/17 визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кияшко А.В. та зареєстрований у реєстрі за №2561, на підставі якого квартира в подальшому була неодноразово відчужена та була перереєстрована на кінцевого набувача ОСОБА_1 .

Статтями 317, 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відтак, установивши, що ОСОБА_2 успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , яка вибула з володіння спадкодавця поза його волею та була набута відповідачем ОСОБА_1 без відповідних на те правових підстав, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на відсутність родинних відносин між позивачкою ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_9 та відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів споріднення із померлою ОСОБА_7 , оскільки наведені посилання спростовуються матеріалами справи. Відповідні факти встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що на момент відкриття спадщини після ОСОБА_9 - 17 січня 2010 року, спірна квартира не належала спадкодавцеві, оскільки згідно договору дарування квартири від 12 червня 2008 року, зареєстрованому у реєстрі №2561, перейшла у власність ОСОБА_8 , а також на те, що він є добросовісним набувачем квартири. Як було встановлено судом, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року у справі № 755/11600/17 визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12 червня 2008 року. Вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею, тому, з урахуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, вона може бути витребувана у останнього набувача незалежно від його добросовісності.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_2 строків позовної давності, оскільки рішення суду про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 червня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було ухвалене 11 серпня 2020 року. Саме з цього часу у позивачки виникло право на звернення з даним позовом. Позовна заява в даній справі була подана у квітні 2023 року, тобто, в межах трирічного строку загальної позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Колегією суддів не встановлено порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування записів та рішень про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, сторонами не оскаржене, а тому, колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Таким чином, апеляційна скарга адвоката Косяченка Д.С. підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді