Справа № 307/3612/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 червня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Аннишинець Микола Васильович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2023 року, ухвалене головуючим суддею Гримутом В.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Вільховецької об`єднаної територіальної громади Тячівського району про позбавлення батьківських прав

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог органу опіки і піклування Вільховецької об`єднаної територіальної громади Тячівського району про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що 10.02.2004 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.01.2022 розірвано. В шлюбі у них народилося двоє доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні дітей, не сплачує встановлені судом аліменти, тому в нього виникла заборгованість у розмірі 24000 гривень. Відповідач не цікавиться тим як виховуються діти, де вони навчаються, чим займаються, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток. Вона вимушена самостійно вирішувати питання виховання дітей без участі відповідача, який ніяким чином не піклується про них, не цікавиться їхніми успіхами, захопленнями, станом здоров`я, навчанням, не забезпечує таких базових речей, як харчування, одяг, медичний догляд, лікування та не спілкується з доньками.

Вважає, що такі дії відповідача можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Аннишинець М.В., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні позову, при цьому не враховано поведінку відповідача, який не чинив жодних дій щодо покращення відносин з дітьми. Не взято до уваги того, що відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні дітей, не цікавиться їх життям, не піклується про них.

Не погоджується з висновком органу опіки і піклування Вільховецької сільської ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача та вважає такий необґрунтованим і таким, що прийнятий без всебічного та повного з`ясування обставин справи та не сприяє відновленню порушених прав неповнолітньої ОСОБА_5 . Тому такий висновок помилково врахований судом першої інстанції.

Також вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків, поясненням старшої доньки ОСОБА_3 щодо неналежної поведінки відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З вимог ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2021 році Тячівським районним судом було задоволено позов про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньок у розмірі по 2000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.01.2022 шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалась на те, що відповідач ухиляється тривалий час від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, не бере жодної участі у її житті, не цікавиться її успіхами та потребами.

Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

У рішенні в справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Із досліджених апеляційним судом доказів слідує, що неповнолітня ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в м. Берліні, Федеративна республіка Німеччина.

ОСОБА_5 відвідує школу ім. Шеле в м. Берліні та перебуває на утриманні позивача.

Згідно наданої позивачем медичної довідки від 31.05.2024 слідує, що для надання будь якого медичного лікування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 потрібна згода обох батьків.

Також позивачем надано довідки з шкоди ім. Шеле та Департаменту ЖКГ з яких слідує, що без згоди обох батьків, неповнолітня ОСОБА_5 не може змінити школу, місце проживання, а також не може без згоди батьків переїжджати в інше місто з дітьми класу для відпочинку.

Вказане свідчить про те, що в неповнолітньої ОСОБА_5 існують певні обмеження для організації її життя, отримання освіти, медичної допомоги.

За повідомленням позивача, ОСОБА_2 проживає в Чеській Республіці.

Із розрахунку по сплаті аліментів станом на 27.05.2024 вбачається, що в ОСОБА_2 наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 88 000,00 гривень.

На початку розв`язання питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав Орган опіки та піклування в особі Вільховецької сільської ради у висновку № 207 від 24.10.2022 не дав згоди на позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно його дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Орган опіки та піклування в особі Вільховецької сільської ради змінив свою позицію через те, що ОСОБА_2 після прийняття висновку від 24.10.2022 року не змінив своєї поведінки відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , а навпаки повністю перестав піклуватись про дочку як фізично так і матеріально, та за цих підстав Орган опіки та піклування в особі Вільховецької сільської ради не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

За цих підстав, з висновком № 207 від 24.10.2022 Органу опіки та піклування в особі Вільховецької сільської ради апеляційний суд не погоджується, оскільки такий не враховує інтереси неповнолітньої ОСОБА_5 , тоді як переймається інтересами самого ОСОБА_2 , що суперечить якнайкращим інтересам малолітньої дитини.

Як пояснила колегії суддів Дьордяй Н.В., безпосередньо ОСОБА_2 має реальні можливості приїхати до дочки бо на це йому потрібно лише декілька годин, щоб приїхати з Чеської Республіки до Німецької Федеративної Республіки або зателефонувати через соціальні месенджери, через які дочка спілкується також з племінницями відповідача. Але, ОСОБА_2 зовсім не бажає бачитись чи спілкуватись з дочкою.

На час апеляційного розгляду питання про позбавлення батьківських прав, старша дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є повнолітньою, так-як їй виповнилось 19 років і 6 місяців, тому позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені.

З огляду на встановлені обставини справи, наявність заборгованості по аліментам, відсутність у справі заперечень ОСОБА_2 щодо позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що вказаних доказів достатньо для висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, не відповідає фактичним обставинам справи.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог стосовно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення позовної вимоги.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Аннишинець Микола Васильович, задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2023 року скасувати в частині вимоги стосовно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 щодо доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: