Справа № 348/1803/23
Провадження № 22-ц/4808/659/24
Головуючий у 1 інстанції Максименко О. Ю.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

секретаря Кузнєцова В. В.

за участю представника апелянта адвоката Романко В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника - адвоката Романка Василя Михайловича на рішення Надвірнянського районного суду від 29 лютого 2024 року в складі судді Максименко О. Ю., ухвалене в м. Надвірній Івано-Франківської області, повний текст якого складено 08 березня 2024 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство закордонних справ України, Генеральна прокуратура російської федерації, про встановлення факту та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та її представника - адвоката Романка Василя Михайловича на рішення Надвірнянського районного суду від 29 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити юридичний факт, що вона є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України, стягнути з держави російська федерація моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ становить 37 508,06 Євро.

Позов обґрунтовано тим, що 13 вересня 1975 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Відповідно до договору купівлі-продажі квартири від 28 жовтня 2011 року їм на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Також вона користувалась 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 , яке на підставі договором дарування від 16 квітня 1993 року належало її чоловікові ОСОБА_2 .

У домоволодінні м. Донецьк вони проживали разом з чоловіком, а квартиру в м. Авдіївка здавали в оренду. Однак з початку квітня 2014 року м. Донецьк та урядові установи зайняли російські озброєні загони та створили особливий режим, за яким почали переслідувати україномовних мешканців та мешканців української орієнтації, над якими прилюдно влаштовували терор, відбувались позасудові страти, катування та забиття до смерті цивільних осіб. Внаслідок цього вона змушена була 28 липня 2014 року втекти в м. Авдіївку на квартиру, а через пару днів прийшлося тікати і з м. Авдіївки до своїх знайомих в м. Генічеськ. З м. Генічеськ 01 жовтня 2014 року переїхали в м. Харків, де змушена була разом з чоловіком орендувати будинок по АДРЕСА_3 , сплачувати орендну плату. 21 січня 2015 року отримала довідку № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території. З 24 лютого 2022 року почались обстріли житлових районів м. Харкова, в тому числі і району де вона мешкала, тому з міста Харкова змушена була виїхати та попала в м. Надвірна, де 01 квітня 2022 року отримала довідку № 2609- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи де й проживає по даний час, а саме: в присілку Мирне с. Назавизів Надвірнянської об`єднаної територіальної громади. Ці довідки підтверджують факт втрати свого особистого житла та тривалого і вимушеного внутрішнього переміщення по Україні починаючи з квітня 2014 року та по даний час. Таким чином, внаслідок російської військової агресії та окупації м. Донецьк та м. Авдіївки, вона втратила право володіння, користування та проживання в її власності, рідній місцевості та змушена по даний час вимушено скитатись по Україні та шукати житло. В якому стані знаходить зараз жилий будинок в м. Донецьк та квартира в м. Авдіївці, їй не відомо, має фотографії будинку та квартири станом на 2016 рік, за якими в будинку значні вирви та руйнування, відсутнє скло в вікнах квартир, вибито дверні та віконні запори в її квартирі. Дані фото підтверджують, що в даному житловому будинку та квартирі не можливо проживати.

Внаслідок російської військової агресії вона зазнала значної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з переслідуванням та протиправною поведінкою щодо неї, членів її сім`ї та близьких родичів, протиправним позбавленням права володіння, користування та вільного розпорядження квартирою в АДРЕСА_4 та приниженні честі, гідності та ділової репутації. Також у значних та триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, вимушеним пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком роботи, житла, їжі та фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття та ризиком для її життя та здоров`я внаслідок військової агресії, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з вимог розумності і справедливості, позивачка оцінила завдану їй моральну шкоду на суму 1 500 000 грн.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Надвірнянського районного суду від 29 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вирішено стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також стягнуто з російської федерації на користь держави 13 420 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. У результаті збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з АДРЕСА_4 позивачці було завдано моральної шкоди, яка виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації і дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 необхідно визначити у розмірі 1 500 000,00 грн.

При цьому, суд вважав, що позовна вимога про встановлення факту, що позивачка є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України, є зайвою, оскільки внутрішнє переміщення особи, засвідчене довідкою, вже свідчить про те, що особа є постраждалою внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України, і окремого встановлення цього факту в судовому порядку не потребує. А тому суд дійшов висновку, що у задоволенні зазначеної вимоги необхідно відмовити.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та її представник - адвокат Романка В. М., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з моменту ухвалення судового рішення до моменту його виконання (сплати коштів) пройде значний час, через збройну агресію, знищення промисловості та економіки України національна валюта знеціниться, а тому без визначення еквівалента в іноземній валюті, відшкодування буде мізерне та несправедливе.

Також вказує, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовної вимоги про встановлення факту, що вона є постраждалою особою від незаконної збройної агресії російської федерації помилково вважав, що даний факт засвідчений довідками органів місцевого самоврядування про переміщення особи, оскільки встановлення цього факту можливе лише у судовому порядку.

Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились будучи належним чином повідомленні про час, день та місце розгляду справи. При цьому відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення інформації про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади. Міністерство закордонних справ України подало клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Фактичні обставини справи

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1975.

Згідно з довідкою від 21 січня 2015 року № ОСОБА_1 була взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, адреса постійного проживання: АДРЕСА_2 , адреса переміщеної особи: АДРЕСА_5 .

Відповідно до довідки від 01 квітня 2022 року № 2609- ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_6 .

За змістом договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2011 року ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7 .

Також Волкову ОСОБА_2 на праві власності належить 47/100 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель у АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 16 квітня 1993 року.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом доводів та вимог апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволені позовних вимоги, а тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії російської федерації проти України, слід враховувати те, що:

- дійсно внаслідок військової агресії російської федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;

- законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);

- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії російської федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;

- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії російської федерації проти України тощо.

До таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з м. Авдіївки Донецької області, м. Донецька, м. Харкова позивачка зазнала моральних страждань, які виразилися у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану

При цьому місцевий суд стягнув з російської федерації на користь ОСОБА_1 1 500 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

Отже, валютою суми по відшкодування моральної шкоди, в даній справі, є національна валюта України - гривня.

Тому доводи апеляційної скарги щодо не визначення грошової суми розміру моральної шкоди у еквіваленті в іноземній валюті не заслуговують на увагу.

Не спроможними є і посилання в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки у цій справі вимога позивачки про встановлення факту, що вона є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист її прав, а є підставою для вирішення справи. Належним способом захисту прав та інтересів позивачки за обставин, якими вона обґрунтовує вимоги, є відшкодування моральної шкоди. Обставинами справи встановлено, що позивачці спричинено моральну шкоду внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника - адвоката Романка Василя Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 29 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: І. О. Максюта

В. Д. Фединяк