ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4745/24 Справа № 214/8809/23 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони проведення будь-яких дій, що пов`язані з відчуженням ( купівлі-продажу, дарування, застави та інше) майна яка належить ОСОБА_2 у вигляді двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 214/8809/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Після відкриття провадження у справі за вищезазначеною позовною заявою позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Зазначає, що 07 квітня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, про те що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000 Доларів США. ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, отримані в борг грошові кошти не повернув.

Предметом розгляду є стягнення боргу за договором позики в розмірі 10 000 доларів США.

Відповідно відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно середньостатистичних даних сайту «OLX» аналогічна за характеристиками квартира у Саксаганському районі міста Кривий Ріг Дніпропетровської області має ринкову вартість 357 245 гривень.

Вважав, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири буде відповідати принципу співмірності із заявленими вимогами.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року заява ОСОБА_1 про забезпечення позову залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про не зазначення заявником обґрунтування яким чином незабезпечення позову може реально утруднити або унеможливити виконання рішення про стягнення грошових коштів, які дії відповідача свідчать про його наміри відчужити квартиру або умисно уникнути цивільної відповідальності є помилковим. Посилається, що ним в заяві про забезпечення позову було обґрунтовано та наведено відповідні підстави для забезпечення позову та було представлено всі необхідні відомості про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Суд не звернув увагу, що загальна ціна позову складає 587 965 гривень, а предметом позову є стягнення належних йому грошових коштів, які було надано відповідачу відповідно боргової розписки від 07 квітня 2022 року. Суд не врахував, що він має обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до відчуження квартири, яка належить відповідачу, що безумовно утруднить виконання можливого рішення суду про стягнення боргу за борговою розпискою.

Вважає, що вказаний ним вид забезпечення позову є співмірним та адекватним позовним вимогам та унеможливить намагання відповідача ухилятись від виконання зобов`язання та ухваленого судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки заявником не зазначено обґрунтування необхідності заборони відчуження та що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому судом першої інстанції враховано, що заявником не зазначено обґрунтування того, яким чином незабезпечення позову може реально утруднить або унеможливить виконання рішення про стягнення грошових коштів, які дії відповідача свідчать про його наміри відчужити квартиру або навмисно уникнути цивільної відповідальності. Також, суд першої інстанції прийняв до уваги, що квартира, якою просить забезпечити позов ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу з реєстру про державну реєстрацію обтяжень є предметом іпотеки, за договором іпотеки з позикою грошей, іпотекодержателем якої є ОСОБА_3 (запис 57032785 від 11.03.2021 року). Згідно Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має першочергове право задоволення своїх вимог у разі реалізації предмету іпотеки. Наявність іпотеки не позбавляє суд права в рамках забезпечення позову накладати заборону відчуження на майно, проте, заявник при зверненні до суду має вказати крім заходу забезпечення позову, який належить застосувати, обґрунтування його необхідності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За змістом ст. 151 ЦПК України забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, захід забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Після відкриття провадження у цивільній справі ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову шляхом заборони проведення будь-яких дій, що пов`язані з відчуженням (купівлею-продажем, даруванням, заставою та інше) майна, яка належить відповідачу у справі ОСОБА_2 у вигляді двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування підстав для забезпечення позову саме шляхом заборони проведення будь-яких дій, що пов`язані з вищенаведеною квартирою, заявник зазначав, що внаслідок не виконання зобов`язань відповідач привласнив отримані в борг грошові кошти та безпідставно ними користується. У нього ( ОСОБА_1 ) є підстави вважати, що така позиція ОСОБА_2 може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому виникла необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на квартиру останнього.

Інших обґрунтувань яким чином незабезпечення позову може реально утруднить або унеможливить виконання рішення про стягнення грошових коштів, які дії відповідача свідчать про його наміри відчужити квартиру або навмисно уникнути цивільної відповідальності заява ОСОБА_1 не містить.

Не містить вищезазначеного і апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Вирішуючи справу апеляційний суд враховує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №932/14900/19.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43,49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, так само як і утруднити чи зробити неможливим ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , заява про забезпечення позову ґрунтується лише на припущеннях позивача, існування обставин, які в подальшому можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду під час розгляду справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Проте, відповідно вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскаржуване судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до статті 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 03 липня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста