Справа № 361/2173/24
Провадження № 2/361/3053/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.12.24

02 грудня 2024 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючої судді - Писанець Н.В.,

при секретарі Перканюк І.П., Бондар Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Броварського міськрайонного суду цивільну справу за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування майна, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області з березня 2024 року знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування майна.

Позивач зазначала, що 15 березня 2017 року було укладено договір дарування 3/4 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В.

Того ж дня 15 березня 2017 року було також укладено договір дарування 3/4 часток земельної ділянки, загальною площею 0,0612 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:057:0046, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В.

Приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В. 16.03.2017 р. було зареєстровано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:057:0046, площею 0,0612 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 82561439 від 16.03.2017 р.

Співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року, позивачу було виділено в натурі на праві власності 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після виділення житла в натурі, позивачка отримала окрему адресу: АДРЕСА_3 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №174847615 від 23 липня 2019 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Незважаючи на те, що позивач є власником частин житлового будинку, користуватися будинком вона не може через протиправність та незаконність дій відповідача. Останній чинить перешкоди у доступу до будинку, що підтверджується відсутністю у позивача ключів та даними матеріалів перевірки ЄО №4219 від 13.02.2024р., проведеною Броварським РУП ГУ НП в Київській області, за даними якої було встановлено, що в присутності працівників поліції, ОСОБА_2 відмовлявся впускати до будинку ОСОБА_3 без будь-яких пояснень.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд усунути перешкоди в здійсненні права власності та користування житловим приміщенням, шляхом вселення.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування частини спільного майна. Зустрічний позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . За відсутності заповіту, після його смерті відкрилася спадщина за законом. Спадкоємцями першої черги стали відповідач, як його син, та мати відповідача, як дружина, що пережила спадкодавця. Батько був одноосібним власником усього майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не встиг належним чином оформити право власності на спадкове майно. Психічно хвора мати, маючи лише право на частку в спільному частковому майні, продала все, як своє особисте майно. На момент укладання фіктивного договору дарування, іншого спадкоємця не було в державному реєстрі. Вважає, що оспорювані договори дарування були вчиненні його матірю, яка останні три роки хворіє на психічні розлади здоров`я, не усвідомлювала наслідки своїх дій, в результаті злочинних дій певних осіб, в тому числі і позивача ОСОБА_3 . Посилаючись на викладене, просив суд визнати договори дарування на частину землі та будинку від 15 березня 2017 року недійсними.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 первісні позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення в повному обсязі.

Присутній в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримав заявлені ним зустрічні позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, просив суд відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3 , посилаючись на їх безпідставність.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши письмові докази у справі, суд доходить наступного висновку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою-шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на недійсність правочину.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Компенсація співвласникові вартості його частки може бути надана лише за його згодою. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6 постанови від 04 жовтня 1991 року №7 з наступними змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін же бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі N 712/1936/16-ц (провадження № 61-2984св18) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Норми ст. 391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в ЦК України.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

15 березня 2017 року було укладено договір дарування 3/4 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В.

Того ж дня 15 березня 2017 року було також укладено договір дарування 3/4 часток земельної ділянки, загальною площею 0,0612 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:057:0046, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В.

Приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В. 16.03.2017 р. було зареєстровано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:057:0046, площею 0,0612 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 82561439 від 16.03.2017 р. Співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року, позивачу було виділено в натурі на праві власності 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після виділення житла в натурі, позивачка отримала окрему адресу: АДРЕСА_3 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №174847615 від 23 липня 2019 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Про вчинення позивачу ОСОБА_3 перешкод у доступу до будинку, свідчать матеріали перевірки ЄО №4219 від 13.02.2024р., проведеною Броварським РУП ГУ НП в Київській області, за даними якої було встановлено, що в присутності працівників поліції, ОСОБА_2 відмовлявся впускати до будинку ОСОБА_3 без будь-яких пояснень.

Наведені обставини підтверджують наявне у позивача ОСОБА_3 право власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 3/4 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0612 га за тією ж адресою, у зв`язку із чим, позивач вправі здійснювати у повному обсягу передбачені вимогами діючого законодавства права власника та вимагати не чинити перешкоди у їх реалізації.

Щодо доводів зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування спірної частини землі та будинку від 15 березня 2017 року, суд виходить з наступного.

Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 отримала по два правовстановлюючих документа на житловий будинок і на землю: свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку і земельної ділянки, та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку будинку і земельної ділянки.

З огляду на викладене, дарувальнику за оспорюваними договорами дарування ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належало 3/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також 3/4 частки земельної ділянки кадастровий номер: :01:057:0046, площею 0,0612 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона вправі була розпоряджатись ними на власний розсуд.

Жодних допустимих та належних доказів того, що дарувальник ОСОБА_4 уклала оспорювані договори дарування частки житлового будинку та частки земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , під впливом тяжкої психічної хвороби, в результаті якої не могла керувати своїми діями та усвідомлювати їх наслідки, або під впливом обману, чи тяжкої життєвої ситуації, позивачем за зустрічним позовом не надано, а судом не здобуто.

Таким чином, суд вважає зустрічні позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Дослідивши обставини справи та матеріали судової справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача у будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та володінні вказаним майном.

Крім того, керуючись ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладене, керуючись КонституцієюУкраїни, ст.ст. 203, 215, 317, 321, 356, 358, 364, 368, 717ЦК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні частинами житлового будинку, шляхом її вселення у будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні та володінні вказаним майном.

Відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Писанець Н.В.