Провадження № 2/127/5368/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Дернової В.В., секретаря Бабкіної К.В., за участі представника позивача - адвоката Юрченка Т.П., представника відповідача адвоката Дмитришиної Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у формі розписки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та повідомив, що 25 серпня 2023 року відповідач позичив у нього на придбання автомобіля 430 000 грн., які зобов`язався повернути до 01 вересня 2023 року, що підтверджується письмовою розпискою. Станом на момент звернення до суду відповідач не виконав свої зобов`язання, борг не повернув, тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 430 000 грн., неустойку у розмірі 32 986,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7 785,24 грн., а також судові витрати.

У подальшому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики у формі розписки недійсним та просив визнати недійсним договір позики у формі розписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з умовами якої ОСОБА_2 25.08.2023 року отримав від ОСОБА_1 кошти на придбання автомобіля у розмірі 430 000 грн., з підстави фіктивності цього договору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 січня 2024 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2024 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у формі розписки недійсним.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті; у судове засідання викликано свідків ОСОБА_1 (за згодою), ОСОБА_2 (за згодою), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (директор ТОВ - фірма "ШТОРМ"), ОСОБА_5 (бухгалтер ТОВ - фірма "ШТОРМ"), ОСОБА_6 (торговий агент ТОВ - фірма "ШТОРМ").

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Юрченко Т.П. вимоги первісного позову підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Дмитришина Т.І. первісний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов просили задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, показання допитаних у судовому засіданні як свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (директор ТОВ - фірма "ШТОРМ"), ОСОБА_5 (бухгалтер ТОВ - фірма "ШТОРМ"), ОСОБА_6 (торговий агент ТОВ - фірма "ШТОРМ"), оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов необгрунтований та не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, договір позики є реальним правочином, тобто таким, який вважається укладеним не одразу після досягнення сторонами згоди по всіх істотних умовах, а тільки після вчинення на основі досягнутої згоди певної дії - передачі майна, грошової суми тощо.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У матеріалах справи міститься розписка від 25.08.2023 року, згідно змісту якої « ОСОБА_2 … позичив у фізичної особи ОСОБА_1 у без процентне користування суму у розмірі 430 000 грн. на придбання автомобіля; вказану суму зобов`язуюсь в строк по 01.09.2023 року включно; у разі неповернення грошової суми у визначений строк я також зобов`язуюсь виплатити ОСОБА_1 додатково, оскрім суми боргу, проценти у розмірі 25% річних від суми заборгованості за кожен день просторочення; грошові кошти отримані мною у повному обсязі» (а.с. 137).

Однак, на переконання суду, відсутні підстави для стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з огляду на таке.

По-перше, відповідно до змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі № 632/2209/16, боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики.

Спірна розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, містить лише дату її написання (25.08.2023 року), а також формулювання «вказану суму зобов`язуюсь в строк по 01.09.2023 року включно», яке лише у якості припущення, на якому доказування в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України грунтуватися не може, можна розцінити як строк повернення позики.

По-друге, відповідно до ст. 92 ЦПК України, сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року було ухвалено допитати як свідків сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (за їх згодою).

Однак, такої згоди відповідно до вимог ст. 92 ЦПК України ОСОБА_1 не надав, а надаючи усні пояснення та відповідаючи на запитання у судовому засіданні 06.06.2024 року, здебільшого, зазначав, що не пам`ятає обставин, які стосуються предмету доказування.

Натомість, ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 92 ЦПК України надав згоду та був допитаний у судовому засіданні 22.04.2024 року як свідок і показав, що жодних грошових коштів від ОСОБА_1 не отримував, а розписка була ним написана під тиском з огляду на наявність у ОСОБА_2 боргу перед їх спільним з ОСОБА_1 роботодавцем - ТОВ - фірма "ШТОРМ".

По-третє, договір позики у формі розписки від 25.08.2023 року, окрім зазначеного вище пропущеного дієслова «повернути», містить і інший дефект (недолік), а саме: позичальник (кредитор) у розписці вказаний як « ОСОБА_1 », якого лише у якості припущення, на якому доказування в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України грунтуватися не може, можна розцінити як позивача у справі - ОСОБА_1 , зважаючи на наявність у нього оригіналу розписки.

Таким чином, борг за договором позики у формі розписки не підлягає стягненню з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю позовних вимог відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Що стосується позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі 32 986,30 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 785,24 грн., то ці вимоги є похідними, а тому також не підлягають задоволенню з огляду на відмову у задоволенні позову у частині стягнення основної суми боргу за договором позики у формі розписки.

Що стосується зустрічних позовних вимог про визнання договору позики у формі розписки недійсним з підстави його фіктивності, то такі вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Однак, звернення до суду з позовом з метою виконання умов спірного правочину свідчить про відсутність вказаної ознаки фіктивного правочину.

Інші підстави недійсності правочину (договору позики у формі розписки) як підстава позову не заявлялися.

Зокрема, позовні вимоги про визнання договору позики у формі розписки недійсними на підставі ст. 231 ЦК України не заявлялися (згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним).

Таким чином, суд доходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні як первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, так і зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у формі розписки недійсним.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 13, 81, 92, 141, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. 234, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у формі розписки недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 )

Повне рішення суду складене 05.07.2024 року.

СУДДЯ