Ухвала

16 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 521/19448/19

провадження № 61-10830ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року К ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_5 .

Позивачка зазначала, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач працює моряком на судах іноземних судновласників на посаді помічника капітана та отримує високий заробіток, на пропозиції позивача встановити розмір аліментів на дитину відповідає відмовою. Середньомісячний заробіток відповідача на посаді помічника капітана, на думку позивача, складає 36 360 грн. В силу своїх можливостей позивач піклується про дитину, разом із цим, дитина має право на гідний рівень життя, який завдяки заробіткам відповідача в іноземній валюті можливо та необхідно забезпечити. Заявлена до стягнення сума в 9 090,00 грн складає частку від реальних доходів відповідача.

Позивачка вказувала, що стан здоров`я відповідача є добрим, інших утриманців ОСОБА_1 не має. Крім того, незважаючи на проживання дитини разом із позивачкою, сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини та не оформили це питання офіційно в порядку, передбаченому законодавством України. В інтересах дитини проживати з матір`ю, так як позивач здатна створити всі умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові.

К ОСОБА_4 просила:

стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 9 090 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття;

визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_6 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року:

позов ОСОБА_6 задоволено частково;

визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 25 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 9 090 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, є надмірними, адже матеріали справи не місять відомостей щодо можливості відповідача сплачувати аліменти у вказаному розмірі;

у зв`язку із визнанням позову ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини до початку розгляду справи по суті та прийняттям судом визнання позову відповідачем у справі суд вважав за можливе задовольнити позов в цій частині за відсутності в матеріалах справи відповідного висновку органу опіки та піклування.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

апеляційну скаргу ОСОБА_6 , від імені якої діяв представник ОСОБА_7 задоволено частково;

рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року в частині стягнення аліментів змінено;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 7 000 грн щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 25 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

в іншій частині вимог про стягнення аліментів - відмовлено;

в іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

при збільшенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі з 2 000 грн щомісячно на 7 000 грн щомісячно, апеляційний суд зазначив, що аналізуючи визначену судом першої інстанції грошову суму - 2 000,00 грн на місяць, з урахуванням встановлених у справі обставин, відповідач може надавати дитині матеріальну допомогу у розмірі 7 000 грн на місяць, оскільки відповідачем документально не доведена причина необхідності неодноразових перетинів державного кордону України та тривалість перебування за межами України, що характерна для професії моряка, не довів наявність джерела доходів та їх розмір, а також розмір витрат на підтримання своєї життєдіяльності з 01 березня 2022 року по час розгляду справи в апеляційному суді, не довів про наявність у нього інших утриманців. За встановлених обставин 7 000,00 гривень з розрахунку середньомісячної заробітної плати (доходу) на місяць наведеної вище, навіть з урахуванням мінливості самого заробітку і доходу, а також змінюваності їх розміру, жодним чином не може вважатися надмірним фінансовим тягарем для відповідача. Таке збільшення колегія суддів вважала розумним і співмірним;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги відповідача щодо спроможності сплати аліментів у розмірі 1500 грн і не більше, ураховуючи фактичні обставини справи та виходячи із закріплених частині дев`ять статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, та вказав, що аліменти в розмірі 7 000 грн щомісячно, не є завищеними в нинішніх умовах проживання, та є співрозмірним матеріальному становищу відповідача, який є працездатною людиною, та який зобов`язаний утримувати свою дитину, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу для її гармонійного фізичного, розумового та духовного розвитку та забезпечити належний життєвий рівень дитини;

щодо вирішення вимог про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю апеляційний суд вказав, що на підставі належним чином досліджених доказів щодо фактичних обставин справи та в найкращих інтересах дитини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. При ухвалені рішення суду першої інстанції, відповідач визнавав позов у частині визначення місця проживання з матір`ю, а в апеляційній скарзі заперечуючи цю вимогу, посилався на правову необізнаність. Але доказів участі у вихованні, утриманні, забезпеченні найкращих інтересів дитини не надав. Само по собі заперечення проти цього, без надання доказів протилежного, не наділяє правої підстави для задоволення скарги з такою вимогою. Також суд апеляційної інстанції прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР від 12 квітня 2023 року № 01-11/319/1вих, який наявний в матеріалах справи, згідно якого комісія вирішила, вважати доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю, ОСОБА_6 . Визначаючи місце проживання сина разом з матір`ю, суд зазначив, що проживання дитини з матір`ю, не позбавляє ОСОБА_1 батьківських прав та не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Батько, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті дитини, має право брати участь у її вихованні незалежно від того з ким із батьків дитина буде проживати.

ОСОБА_1 24 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2024 року (повне судове рішення складено 25 червня 2024 року).

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 серпня 2024 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким стягнути аліменти у сумі 1 598,00 грн та визначити місце проживання дитини з батьком.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження зазначає, що статтею 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Дані дії унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази. Також ОСОБА_1 посилається на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів і безпідставно та необґрунтовано стягнув з відповідача завищений розмір аліментів.

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

Тлумачення частини третьої статті 411 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень, а також у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Окрім цього, посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду без посилання на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення, без належного обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження (зокрема підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Також, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів).

Посилання в уточненій касаційній скарзі на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Окрім цього, ОСОБА_1 не обґрунтовує в уточненій касаційній скарзі на підставі яких саме недопустимих доказів (без їх конкретизації) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, та чому ці докази є недопустимими, не обґрунтовує порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Сама по собі вказівка на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат