Справа № 203/6537/23
Провадження № 2/0203/364/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пархоменко А.В.,

за участю представника позивача Риженко М.С.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки адвоката Моніч О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту нерухомого майна, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності

встановив:

02 листопада 2023 року Дніпровська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту нерухомого майна, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що співробітником Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради здійснювався моніторинг земельних ділянок, які перебувають в комунальній власності. При цьому було виявлено реєстрацію за відповідачкою права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 114,2 кв.м. В якості правовстановлювальних документів на це приміщення в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно були зазначені: договір купівлі-продажу, посвідчений 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., за реєстром № 2400, та декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації. Перевіркою відомостей Державного земельного кадастру було встановлено, що відповідачка не одержувала у власність чи користування земельну ділянку кадастровий номер: :06:114:0036 за адресою місцезнаходження вищевказаного нерухомого майна, без чого відповідачка не могла правомірно здійснити будь-які роботи з нового будівництва чи реконструкції будівлі на цій ділянці. Перевіркою Реєстру будівельної діяльності було встановлено, що в ньому відсутні відомості про реєстрацію декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації. З наведених підстав, позивач вважає, що відповідачкою було здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці комунальної власності, а потім проведена незаконна реєстрація за собою права власності на новозбудоване майно на підставі завідомо недостовірних документів.

Крім того, під час проведення державної реєстрації за відповідачкою права власності на нерухоме майно державним реєстратором КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради було незаконно змінено тим нерухомого майна з «нежитлова будівля магазину» на «торгово-розважальний комплекс» без жодних правових підстав. Також, під час реєстрації прав власності на нерухоме майно згідно декларації ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 не було виконано вимоги Порядку інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним реєстром документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Через це державним реєстратором не було виявлено, що відповідачкою не одержувались документи, що дають право на початок будівельних робіт, вона на мала у власності чи користуванні земельну ділянку під будівництво чи реконструкцію, що було безумовною підставою для відмови в проведенні реєстрації права власності на підставі поданих документів. З наведених підстав, Дніпровська міська рада просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: :06:114:0036 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: торгівельно-розважального комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , а також скасувати реєстрацію за відповідачкою права власності та припинити її право власності на це нерухоме майно із закриттям відповідного розділу Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судові витрати по справі позивач просив стягнути з відповідачки (т. 1 а.с. а.с. 1 17).

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (т. 1 а.с. 86).

При вирішенні питання про можливість розгляду заявлених позовних вимог в порядку цивільного судочинства суд враховував правову позицію Верховного Суду, зазначену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у цивільній справі № 520/9253/17 де зазначено наступне:

«28. Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право на забудову власник реалізує за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

29. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (частина четверта статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час подання позову).

30. Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

31. Позивач у позові зазначав, що самовільно зайняту відповідачкою земельну ділянку, на якій розташований об`єкт самочинного будівництва, слід звільнити. Позов обґрунтував порушенням вимог статей 319, 375, 376 ЦК України, статей 12, 80, 83 Земельного кодексу України, статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у редакції, чинній на час звернення до суду.

32. Отже, позов про знесення самочинного будівництва позивач аргументував не реалізацією передбачених законами України повноважень суб`єкта владних повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, а необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку, що підтверджує приватноправовий характер спірних правовідносин.

33. Здійснення означеного державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що підтверджує владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин. Натомість Одеська міська рада в межах наданих їй законами повноважень відповідного контролю не здійснювала, рішень, обов`язкових для виконання відповідачкою, не приймала, приписів про усунення порушень не видавала, а спір, який є предметом цього судового розгляду, пов`язаний із вирішенням питання щодо речового права (близькі за змістом висновки щодо юрисдикції суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 639/6261/13-ц, від 7 серпня 2019 року у справі № 523/11508/18).

34. З огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства.»

Оскільки Дніпровська міська рада пред`явила позов до ОСОБА_1 як власник відповідної земельної ділянки, а не як суб`єкт владних повноважень у спірних правовідносинах, спір між сторонами і цивільно-правовим і він підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Цивільна справа розглянута Кіровським районним судом міста Дніпропетровська за виключною підсудність згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна розташований в Центральному районі міста Дніпро.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення позовних вимог. Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення змін, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі, щодо нерухомого майна, а саме щодо торгівельно-розважального комплексу літ. А-1, загальною площею 114,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (т. 1 а.с. а.с. 84 85).

22 листопада 2023 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказувала, що правомірно придбала нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору з попереднім власником. Договір було у встановленому порядку зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Будь-які, визначені Цивільним кодексом України, підстави для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним відсутні. Розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 26 серпня 2005 р. № 742 придбаному магазину було присвоєно нову адресу. Після придбання нерухомого майна відповідачка звернулась до Дніпропетровської міської ради із заявою про оформлення прав користування земельною ділянкою, а позивачем було ухвалено рішення від 08 грудня 2004 року № 382/22, яким (згідно п. 330) було надано згоду позивачці на розробку проекту відведення земельної ділянки по фактичному розміщення придбаного магазину. Відповідачкою протягом 2 років було отримано погодження від усіх відповідних органів, проте з незалежних від неї причин договір оренди так і не було оформлено. При цьому, Дніпровська міська рада неодноразово укладала з позивачкою договори оренди земельних ділянок для розміщення літнього майданчику біля спірної будівлі, і ці договори мають ту ж саму адресу, що й магазин, тому не відповідають дійсності твердження позивача про те, що між ним та відповідачкою ніколи не укладались жодні договори про користування земельними ділянками за вказаною адресою. Також, у 2008 р. було погоджено проект водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Дніпро, який не передбачав необхідності винесення спірного нерухомого майна з місця його розташування.

В подальшому, відповідно до вимог тогочасного законодавства було виконано будівельні роботи за результатами яких складено декларацію ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації. Вказана декларація була подана до центру надання послуг Дніпропетровської міської ради, про що проставлена відповідна відмітка. Відповідачка має оригінал вказаного документу, тому помилковими є твердження позивача, що такий документ не видавався. Також, факт існування також декларації підтверджується відповіддю директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 04 лютого 2018 р. Вказана декларація є підставою для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно після проведення відповідних будівельних робіт відносно будівлі магазину, придбаної відповідачкою у 2004 році. З наведених підстав, відповідачка вважала, що належне їй нерухоме майно не є об`єктом самочинного будівництва, а право власності на нього у неї виникло правомірно. Жодних порушень під час проведення державної реєстрації за відповідачкою права власності на спірне нерухоме майно допущено не булою Крім того, якщо навіть вважати, що відповідачка порушила порядок здійснення прибудови до належного їй приміщення, про це було повідомлено Дніпровську (на той час Дніпропетровську) міську раду ще у 2013 році шляхом подання відповідної декларації, тому саме з цього часу позивач міг дізнатись про порушення (на його домку) його прав. З цих мотивів, строк позовної давності слід вважати пропущеним. Відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 1 а.с. а.с. 98 104).

Одночасно з відзивом на позовну заяву відповідачкою подано докази на підтвердження її заперечень (т. 1 а.с. а.с. 106 116).

01 грудня 2023 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому Дніпровська міська рада наполягала на задоволенні позовних вимог, вказуючи що додані до позовної заяви документи: декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації, відповідь директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 04 лютого 2018 р. є копіями документів, наданих відповідачкою для проведення державної реєстрації права власності. Натомість при зверненні позивача безпосередньо до уповноважених органів та відповідних реєстрів не було виявлено відповідних документів. Також, не може бути взяті до уваги посилання відповідачки на те, що нею подавалась спірна декларація до центру надання послуг Дніпропетровської міської ради, оскільки на копії декларації міститься відмітка про, начебто, одержання її відповідним центром 23 вересня 2023 року, водночас, сам цей центр було створено рішенням Дніпропетровської міської ради № 41/40 від 25 вересня 2023 року, тому на час проставлення відмітки такого органу взагалі не існувало. Доводи відповідачки про передачу їй позивачем земельних ділянок під розміщення літнього майданчику не можуть бути взяті до уваги, оскільки орендовані земельні ділянки мають використовуватись відповідно до їх цільового призначення, тому у відповідачки не могло виникнути право на забудову орендованих ділянок, переданих для розміщення тимчасових споруд в літню пору року. Дніпровська міська рада також звертала увагу суду, що на спірні правовідносини не розповсюджується позовна давність, а негаторний позов, заявлений позивачем. може бути поданий до суду протягом усього часу існування порушення речового права (т. 1 а.с. а.с. 120 128).

До відповіді на відзив позивачем було подано додаткові докази (т. 1 а.с. а.с. 129 132).

В підготовче судове засідання 04 грудня 2023 року з`явились представники сторін. Ухвалою суду було продовжено підготовче провадження на 30 днів (т. 1 а.с. 142 на зв. дія № 21). За клопотанням представника відповідачки підготовче засідання було відкладене на 22 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 142 на зв.).

В підготовче судове засідання 22 грудня 2023 року з`явились представники сторін. В підготовчому засіданні 22 грудня 2023 року було задоволене клопотання представника відповідачки про долучення додаткових доказів, було відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідки. В підготовчому засіданні було оголошено перерву до 15 січня 2024 року (т. 1 а.с. 150 на зв.).

10 січня 2024 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у цивільній справі, в яких зазначалось, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідчений 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., відповідачкою було придбано нежитлову будівлю магазину, натомість згідно поданих відповідачкою фото-таблиць вказане нерухоме майно використовується як кафе. Відомості про одержання відповідачкою дозвільних документів, а також розробку проектної документації для перебудови нежитлового приміщення зі зміною цільового призначення, у відповідних державних реєстрів та уповноважених органів відсутні. Не надані такі документи і самою відповідачкою. При цьому, обов`язкові до застосування державні будівельні норми щодо підприємств харчування та закладів торгівлі містять різні вимоги до таких будівель, тому без проведення відповідної перебудови, реконструкції чи перепланування зміна цільового призначення їх неможлива. Також, позивач звертав увагу суду, що у випадку самочинного будівництва на земельній ділянці, що не було відведена для цього, та зва відсутності дозвільних документів власник земельної ділянки має право вимагати знесення такої будівлі (споруди) не залежно від наявності чи відсутності технічної можливості її перебудови. Додатково, Дніпровська міська рада зауважувала, що спірна будівля розташована на природоохоронній території в прибережній захисній смузі міста Дніпро, де господарська діяльність обмежена (т. 1 а.с. а.с. 153 156).

15 січня 2024 року від представника відповідачки надійшли письмові пояснення у цивільній справі, в яких зазначалось, що початково спірний об`єкт нерухомого майна був побудований в період з 1983 по 1988 роки, і він існує в зазначеному місці понад 40 років. Відповідачка правомірно придбала цю будівлю і мала право оформити користування земельною ділянкою під будівлею. Вона вчиняла дії з метою одержання земельної ділянки під магазином в оренду, проте через бездіяльність позивача не змогла цього зробити. Відповідачка не втратила інтерес в оформленні прав на користування землею під належним їх нерухомим майном. З урахуванням практики Верховного Суду в аналогічних правовідносин Дніпровська міська рада не має права вимагати знесення належного відповідачки нерухомого майна, а може захистити свої права землевласника шляхом укладання відповідного договору та одержання плати за користування земельної ділянкою. При цьому, право комунальної власності на земельну ділянку у позивача виникло пізніше, ніж побудований спірний магазин, оскільки на то час земельне законодавство Української РСР по іншому регулювало земельні правовідносини. Також, представник відповідачки зауважував, що питаннями будівельних робіт у 2013 р. на спірному об`єкті нерухомого майна займалось спеціалізоване будівельне підприємство ТОВ «Дніпробудкомпані», яке несе відповідальність за правильність оформлення документів на такі роботи та введення в експлуатацію об`єкта на підставі підготовленої ним декларації. Щодо розташування спірного об`єкта нерухомого майна у прибережній захисній смузі міста Дніпро представник відповідачки зауважував, що розробленим проектом водоохоронної зони та прибережної захисної смуги передбачалось збереження вказаного об`єкту (т. 1 а.с. а.с. 158 166).

До письмових пояснень представника відповідачки було додано нові докази у цивільній справі (т. 1 а.с. а.с. 167 203).

В підготовче засідання 15 січня 2024 року з`явились представників сторін, які вважали за можливе призначити цивільну справу до судового розгляду. В підготовчому засіданні 15 січня 2024 року суд ухвалив долучити додаткові докази у справі (т. 1 а.с. 205 на зв. дія № 10).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 203/6537/23 та її призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 29 січня 2024 року (т. 1 а.с. а.с. 204, 207).

Судове засідання 29 січня 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 22 лютого 2024 року (т. 1 а.с. 208).

22 лютого 2024 року від позивача та відповідачки надійшли додаткові докази у цивільній справі з відповідними клопотаннями про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів (т. 1 а.с. а.с. 214 228).

В судове засідання 22 лютого 2024 року з`явились представники сторін та відповідачка. За клопотанням представника відповідачки було відкладено розгляд справи на 15 березня 2024 року (т. 1 а.с. 230 на зв.).

05 березня 2024 року від представника позивача надійшли пояснення щодо наданих відповідачкою документів. У своїх поясненнях представник позивачка вказувала (т. 2 а.с. а.с. 1 6).

В судове засідання 15 березня 2024 року з`явились представники сторін та відповідачка. Судом було задоволено клопотання сторін, визнано поважними причини пропуску строків подання додаткових доказів та долучено до матеріалів цивільної справи відповідні докази (т. 2 а.с. 10 на зв. дія 14).

Представник позивача в судовому засіданні 15 березня 2024 року підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з мотивів, зазначених в заявах по суті спору та додаткових письмових поясненнях. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову з мотивів, вказаних у відзиві та додаткових письмових поясненнях.

В судовому засіданні 15 березня 2024 року було оголошено перерву до 05 квітня 2024 р. (т.2 а.с. 10 на зв.).

Судове засідання 05 квітня 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 29 квітня 2024 року (т. 2 а.с. 13).

В судове засідання 29 квітня 2024 року учасники справи не з`явились, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 27 травня 2024 року (т. 2 а.с. 16).

Судове засідання 27 травня 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 21 червня 2024 року (т. 2 а.с. 18).

В судове засідання 21 червня 2024 року учасники справи не з`явились, представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою (т. 2 а.с. а.с. 20 21), яке було задоволено судом. Розгляд цивільної справи було відкладено на 14 серпня 2024 року (т. 2 а.с. 22).

Судове засідання 14 серпня 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 05 вересня 2024 року (т. 2 а.с. 25).

В судове засідання 05 вересня 2024 року з`явились представники сторін та відповідачки. Судом було досліджено докази у цивільній справі та оголошено перерву до 27 вересня 2024 року (т. 2 а.с. 28 на зв.).

Судове засідання 27 вересня 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 13 листопада 2024 року (т. 2 а.с. 30).

Судове засідання 13 листопада 2024 року не відбулось через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 06 грудня 2024 року (т. 2 а.с. 33).

В судове засідання 06 грудня 2024 р. з`явились представники сторін та відповідачка. В засіданні 06 грудня 2024 року розгляд справи було завершено. Сторони підтримали свої доводи і заперечення, висловлені раніше, а також повідомили, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа щодо оформлення прав на користування земельною ділянкою, на які розташована спірна забудова.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Сторонами справи не надано достовірних доказів щодо часу побудови та первинної реєстрації спірного нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2 .

Посилання представника відповідача на фото (т. 1 а.с. 203) не може бути взято до уваги, оскільки з нього не можна встановити, що позначена червоним колом будівля, дійсно є спірним нерухомим майном.

При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Тетяною Василівною, за реєстром № 2400, нежитлова будівля магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6, загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 належала Закритому акціонерному товариству «Техоснастка» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 вересня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Загубибатько Г.О., за реєстром № 2353, зареєстрованому в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 05 серпня 1999 року за № 11ЮН-520-91 (т. 1 а.с. 35).

Згідно п. 50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній на момент посвідчення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Загубибатько Г.О. договору 1998 р. за реєстром № 2353 щодо продажу спірного нерухомого майна) передбачено, що крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена характеристика відчужуваної будівлі. Коли з довідки-характеристики видно, що власник, наприклад, жилого будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування жилого будинку, переобладнання нежилого приміщення в жиле і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями під проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження жилого будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи господарські побутові будівлі та споруди.

Так само, згідно п. 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 03 березня 2004 р. за № 283/8882 (в редакції, чинній на момент посвідчення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. договору 2004 року за реєстром № 2400 щодо продажу спірного нерухомого майна) було передбачено, що крім правовстановлювального документа на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає документи, передбачені наказом Міністерства юстиції України «Про надання витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та оформлення свідоцтв про право власності на нерухоме майно на спеціальних бланках» від 20 вересня 2002 року № 84/5), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20 вересня 2002 року № 773/7061 (із змінами і доповненнями, унесеними наказом Міністерства юстиції України від 23жовтня 2002 року№ 92/5, а в сільській місцевості, де інвентаризація не проведена, довідку відповідного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики відчужуваного нерухомого майна. Коли з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що власник, наприклад, житлового будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, у тому числі перепланування житлового будинку, переобладнання нежитлового приміщення в житлове і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без установленого дозволу або без належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

Згідно абз. 1 п3.1. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5772 (з наступними змінами та доповненнями) технічній інвентаризації підлягають об`єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самовільно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

Згідно абз. 26 п.3.2. вказаної Інструкції виявлені в установленому порядку самовільно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), підлягають технічній інвентаризації з уключенням їх у планові та інші матеріали. У разі самовільного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових та оцінювальних матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка.

27 серпня 2004 року право власності відповідачки на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Тетяною Василівною, за реєстром № 2400 було зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 6735234, що підтверджується копією витягу № 4561343 (т. 1 а.с. 34).

При цьому, відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами та доповненнями) реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти.

Приймаючи до уваги вимоги наведених вище нормативних актів суд приходить до висновку, що на момент придбання відповідачкою 27 липня 2004 року будівля магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6, загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 вказаний об`єкт нерухомого майна не був об`єктом самочинного будівництва та мав усі необхідні документи для вчинення та нотаріального посвідчення правочину та наступної реєстрації права власності.

26 серпня 2005 р. розпорядженням міського голови міста Дніпропетровська № 742р «Про присвоєння адреси нежитловій будівлі магазину на площе Десантників (Кіровський район)» за заявою відповідачки вказаному нерухомому майну було присвоєно адресу «площа Десантників, 10» замість « АДРЕСА_2 » (т. 1 а.с. 30).

Відповідачкою вчинялись дії щодо оформлення прав на користування земельною ділянкою під фактичне розміщення будівлі магазину, що підтверджується копією формуляру для погодження проекту відведення земельної ділянки з відмітками уповноважених органів (т. 1 а.с. 113).

При цьому, сторонами визнається той факт, що відповідний договір оренди чи іншого права на користування ділянкою під магазином, укладений не був.

Відповідачкою укладались договори короткострокової оренди прилеглої земельної ділянки під розміщення літного майданчику (т. 1 а.с. а.с. 106 111).

14 березня 2016 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фартушною Тетяною Миколаївною було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28712190 щодо реєстрації за відповідачкою права власності на торгівельно-розважальний комплекс площею 114,2 кв.м., що складається з: літ. А-1, а навіс, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 01 (т. 1 а.с. 19).

Підставами такого рішення зазначені договір купівлі-продажу, посвідчений 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., за реєстром № 2400, та декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації (т. 1 а.с. 19).

При цьому, в Реєстрі будівельної діяльності відсутня декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації (т. 1 а.с. а.с 28, 32).

При вирішенні позовних вимог по суті суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності.

З наведених підстав, слід дійти висновку, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :06:114:0036, є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Дніпро, оскільки вона розташована на території міста Дніпро, згідно цільового призначення не відноситься до земель, які є землями державної власності, а також відсутні відомості про реєстрації її на праві приватної чи державної власності.

Згідно із частиною другою, пунктом «д» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування передбачених законом способів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої, пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною першою статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин другої, третьої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із частинами першою, четвертою, п`ятою статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, в редакції, яка діяла станом на дату подання декларація ДАБІ України в Дніпропетровській області серія № ДП47 від 22 вересня 2013 року про готовність об`єкта до експлуатації, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

У матеріалах справи відсутні та відповідачами не надано жодних доказів наявності у відповідачки прав власності або користування на земельну ділянку на підставі яких б вона б могла б реалізувати право на її забудову відповідно до норм частини четвертої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI.

Також відсутні й докази дотримання відповідачкою порядку проектування та будівництва об`єкта встановленого частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI. Зокрема, отримання ним як замовником або проектувальником вихідних даних, розроблення та затвердження проектної документації, виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Суд критично оцінює доводи відповідачки та її представника про те, що вони не можуть надати необхідних документів на підтвердження правомірності здійснення добудови належного відповідачці магазину через те, що усіма будівельними роботами на спірному об`єкті нерухомого майна займалась спеціалізована будівельна організація. Відповідачкою не було надано ні договору підряду з ТОВ «Дніпробудкомпані», ні договору на технічний нагляд з інженером технічного нагляду ОСОБА_2 , ні договору на здійснення авторського нагляду головного архітектора проекту з ПП «Електро-Лайф», які зазначені в поданій нею Декларації про готовність об`єкту до експлуатації. Відповідачка не змогла надати суду проектну документацію на реконструкцію об`єкта нерухомого майна, будь-які розрахункові документи, а також документи на придбання та відвантаження жодних будівельних матеріалів.

Отже, з огляду на те, що реконструкція належного відповідачці об`єкту нерухомого майна будівлі магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6, загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 в торгівельно-розважальний комплекс була здійснена без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи і без належно затвердженого проекту, а збільшення площі забудови була здійснена на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, така прибудова вважається самочинним будівництвом згідно із нормами частини першої статті 376 Цивільного кодексу України.

А відтак, в силу приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України, відповідачка як особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набула права власності на здійснену в ході реконструкції прибудову.

Водночас, позивачем не доведено, що відповідачкою було здійснено знесення будівлі магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6, загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та зведено на його місці нового приміщення, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати об`єктом самочинного будівництва усього об`єкту нерухомого майна.

Суд окремо зауважує, що сторонам роз`яснювалось право заявити клопотання про призначення судово-будівельної експертизи, проте вони ним не скористались. Призначення такої експертизи за власною ініціативою суду суперечило б засадам диспозитивності цивільного процесу.

Набуття права власності на самочинно збудоване майно відповідачкою відповідно до норм частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України можливе лише у випадку визнання цього права за рішенням суду та за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, позивач заперечує проти можливості такого визнання права власності та вимагає усунення перешкод у користуванні належної територіальній громаді мі ста Дніпра земельної ділянки.

Згідно ст. 376 Цивільного кодексу України Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Водночас, Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

З огляду на викладене, позивач як власник земельної ділянки має безумовне право вимагати знесення об`єкту самочинного будівництва прибудови до будівлі магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6 за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість саме приміщення магазину загальною площею 54,1 кв.м. за цією адресою не відноситься до об`єктів самочинного будівництва та є власністю відповідачки.

За таких умов, слід зобов`язати відповідачку усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: :06:114:0036 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільної добудови до нежитлової будівлі магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6 загальною площею 54,1 кв.м., що належить відповідачці відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2004 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., за реєстром № 2400, та приведення в стан, що існував до здійснення добудови.

При вирішенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, прпинення права власності відповідачки на спірне майно суд виходить з наступного.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у господарській справі № 916/1174/22:

«Згідно з положеннями статті 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

108. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

109. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

110. Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

111. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

112. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

113. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

120. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

121. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

122. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

123. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

124. Як вказано вище (пункт 109), реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

125. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

136. Судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості).

137. Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

138. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).»

Зважаючи на викладене, слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28712190 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фартушної Т.М. від 14 березня 2016 року щодо реєстрації за відповідачкою права власності на самовільно збудований торгівельно-розважальний комплекс площею 114,2 кв.м., що складається з: літ. А-1, а навіс, за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, у суду відсутні підстави припиняти право власності відповідачки на нежитлову будівлю магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6, загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона набула на підстави договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2004 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В., за реєстром № 2400.

У зв`язку з викладеним позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення позовних вимог витрати позивача по сплаті судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позовних вимог підлягають стягненню з відповідачки пропорційно до задоволених вимог, що складає 5 368 грн. 00 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 83, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 328, 331, 376 Цивільного кодексу України , ст.ст. 137, 141, 173, 246, 270, 430 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкту нерухомого майна, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) усунути перешкоди Дніпровській міській раді (, адреса: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: :06:114:0036 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільної добудови до нежитлової будівлі магазину літ. А-1 прим. І поз. 1 6 загальною площею 54,1 кв.м., що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Тетяною Василівною, за реєстром № 2400, та приведення в стан, що існував до здійснення добудови.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28712190 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фартушної Тетяни Миколаївни від 14 березня 2016 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на торгівельно-розважальний комплекс площею 114,2 кв.м., що складається з: літ. А-1, а навіс, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 01).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Дніпровської міської ради (, адреса: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 368 (П`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 16.12.2024 року.

Суддя С.В. Єдаменко