Справа № 202/7917/19
Провадження № 2/202/8/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Назаревич І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 18 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNUHGA, відповідно до якого відповідач надав позивальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18.03.2008 до 18.03.2022 включно у розмірі 81 900 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 . 18 березня 2008 року між сторонами кредитного договору було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначено способи та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, 18 березня 2008 року, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався солідарно з ОСОБА_3 відповідати перед банком за своєчасне повернення коштів за кредитним договором № DNUHGA. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Спадкоємцями померлої був її чоловік ОСОБА_4 , донька ОСОБА_2 та він син померлої. У встановлений законом шестимісячний строк вони звернулись до шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Звертав увагу суду, що кредитор спадкодавця - АТ КБ «Приватбанк» не звертався до спадкоємців із вимогами щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2018 визнано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» таким, що втратило право вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором № DNUHGAO000000006 від 18.03.2008, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк». На момент розгляду зазначеної справи інший спадкоємець кредитора ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в строк встановлений законом не звернулось до спадкоємців, з вимогою щодо виконання зобов`язання за кредитним договором та не відбулось заміни боржника за кредитним договором, в тому числі на спадкоємців, тому в силу положень ст. 1281 ЦК України основне зобов`язання припинилось у вересні 2008 року, і як наслідок припинилась порука та іпотека. Крім того, договір поруки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 не містить, як умову, згоду поручителя прийняти на себе зобов`язання відповідати перед банком за будь-якого боржника та ОСОБА_4 не давав згоду забезпечувати виконання зобов`язання спадкоємцями чи будь-якими третіми особами.

ОСОБА_4 , як поручитель продовжував вносити грошові кошти на рахунок банку, який був відкритий на ім`я ОСОБА_3 для обслуговування кредитного договору до своєї смерті. Він та ОСОБА_2 , є дітьми померлого ОСОБА_4 та прийняли спадщину після його смерті.

Наголошував, що батько - ОСОБА_4 перераховував грошові кошти на рахунок банку відкритий на ім`я матері ОСОБА_3 у АТ КБ «Приватбанк» без будь-яких правових підстав, а банк зараховував зазначені грошові кошти на погашення кредитної заборгованості. Також зазначав, що ОСОБА_2 отримала частину коштів, які безпідставно були сплачені батьком на користь банку. Враховуючи, що договірні відносини сторін припинились у зв`язку з втратою банком права майнової вимоги до правонаступників спадкоємців, а будь-якої нової угоди укладено не було, зазначені кошти неправомірно було зараховано на погашення заборгованості, а тому просив суд визнати кредитний договір № DNUHGA від 18 березня 2008 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 припиненим з 30 вересня 2008 року; стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 532 180 грн., що є еквівалентом 22 000 доларів США за курсом НБУ на момент звернення із позовною заявою; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 532 180 грн., що є еквівалентом 22 000 доларів США за курсом НБУ на момент звернення із позовною заявою.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» надав відзив на позовну заяву в якому зазначав, що перехід прав та обов`язків до спадкоємця відбувається з метою заміни правопопередника правонаступником у максимально широкій сфері правовідносин, незалежно від складу спадщини та обізнаності з ним спадкоємця. З цього випливає, що позиція кредитора за зобов`язанням з приводу того, хто із спадкоємців має замінити померлого боржника, для закону є індиферентною. Таким чином, переведення боргу є лише однією з можливих підстав заміни боржника, що породжує сингулярне правонаступництво. Правило частини третьої статті 559 ЦК України спрямоване на врегулювання лише сингулярного правонаступництва, яке виникає у зв`язку з договірним переведенням боргу, а тому заміна боржника у зобов`язанні його спадкоємцем не може бути підставою для припинення поруки у разі відсутності згоди поручителя на заміну боржника новим боржником за правилами частини третьої статті 559 ЦК України.

ОСОБА_4 був спадкоємцем ОСОБА_3 та мав відповідати за її зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк», оскільки у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися унаслідок його смерті. Тобто, ОСОБА_4 виконував зобов`язання за кредитним договором №DNUHGA від 18.03.2008, по-перше, як спадкоємець, оскільки в силу ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, до нього перейшла частина прав та обов`язків боржника. По-друге, діями щодо часткового виконання зобов`язання за договором він як поручитель, фактично висловив згоду відповідати за виконання обов`язків інших боржників (спадкоємців), якими зокрема, є також ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , по третє, як іпотекодавець, у зв`язку із переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до ОСОБА_4 у порядку спадкування. Отже, твердження позивача про те, що відносини сторін за кредитним договором №DNUHGA від 18.03.2008 припинились у зв`язку із втратою банком права майнової вимоги до спадкоємців на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2018, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і не відповідають обставинам справи. Оскільки ОСОБА_4 за свого життя почав добровільно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором від 18 березня 2008 року, як правонаступник ОСОБА_3 , повертав кредит акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк», а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки сплачені ним кошти не можуть вважатися такими, що сплачені без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

ОСОБА_2 не з`являлася в судові засідання, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» неодноразово звертався із заявою про відкладення розгляду справи.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Представник відповідача при розгляді даної справи неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення судових засідань. В судове засідання, призначене на 03.07.2024 представник відповідача надав знов клопотання про відкладення, що свідчить про обізнаність по дату та час проведення судового засідання. В обґрунтування клопотання представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» посилався на перебування у щорічній відпустці.

Наведені представником відповідача обставини в обґрунтування причин неявки у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, з відповідними доказами в обґрунтування своїх заперечень, які судом були прийняті та долучені до матеріалів справи.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNUHGA, відповідно до якого закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» надав позивальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18.03.2008 по 18.03.2022 включно у розмірі 81 900 доларів США на наступні цілі: 70 000 доларів США на споживчі цілі, 11 900 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених п.п. 2.1.3 та 2.1.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 .

18 березня 2008 року між сторонами кредитного договору було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначено способи та порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

18 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався солідарно з ОСОБА_3 відповідати перед банком за своєчасне повернення коштів за кредитним договором № DNUHGA.

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 4 договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 7 договору поруки до поручителя, який виконав зобов`язання боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору(ах) застави (іпотеки), укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором.

18 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 буди укладені договори особистого страхування, за якими вигодонабувачем виступило ЗАТ КБ «ПриватБанк».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 31.03.2008.

Згідно копії спадкової справи № 959/09 спадкоємцями ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 29.11.2016.

Згідно копії спадкової справи № 959/09 спадкоємцями ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право вимоги до спадкоємців задоволено частково. Визнано ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що втратило право вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 березня 2008 року № DNUHGA, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2018 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (статті 608, 609, 1219 ЦК України).

Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 Цивільного кодексу України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19)).

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

За правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Згідно з частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Аналіз чинного законодавства свідчить, що боржник може бути замінений у зобов`язанні у таких випадках, зокрема, переведення боргу (стаття 520 ЦК України), під час спадкування (статті 1216, 1218 ЦК України), реорганізації юридичної особи (статті 106-108 ЦК України), у зв`язку з виділом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи і переходом їх до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб (стаття 109 ЦК України), який нормативно не віднесений до форм реорганізації (частина перша статті 104 ЦК України), під час переходу прав на підприємство як єдиний майновий комплекс (стаття 191 ЦК України), у результаті набуття правонаступником прав та обов`язків правопопередника за договорами (наприклад, за частиною першою статті 770, статтею 814 ЦК України).

Переведення боргу є лише однією з кількох можливих підстав заміни боржника у зобов`язанні, а тому необхідно відрізняти заміну боржника у зобов`язанні у зв`язку з переведенням боргу та у зв`язку із правонаступництвом, зокрема, у порядку спадкування.

Необхідність відмежування узагальненого поняття заміни боржника від видового поняття переведення боргу є надзвичайно важливим для судової практики, аналіз якої свідчить про наявність випадків їх ототожнення, що може призводити до невиправданого поширення правових норм про договірне переведення боргу на інші випадки переходу обов`язків боржника в порядку правонаступництва.

Частина третя статті 559 ЦК України, підкреслюючи ознаку фідуціарності договору поруки, регламентує, що переведення боргу призводить до припинення поруки, якщо тільки поручитель не поручився за нового боржника. Іншими словами, існує презумпція припинення поруки у разі укладення договору про переведення боргу між попереднім боржником, зобов`язання якого забезпечене порукою, та новим боржником. Для збереження поруки необхідно, щоб поручитель дав згоду забезпечувати зобов`язання за участю нового боржника у формі відповідного попереднього застереження у договорі поруки або у окремій заяві про це, зробленій пізніше - до, під час дії або після укладення договору про переведення боргу.

Згода поручителя, надана на підставі частини третьої статті 559 ЦК України, стосується його погодження відповідати виключно за нового боржника при переведенні боргу і не поширюється на інші випадки заміни боржника у зобов`язанні.

Необхідно враховувати, що переведення боргу на нового боржника завжди є вольовим актом, у такому випадку має місце цілеспрямована заміна боржника у договірному зобов`язанні за згодою сторін. Натомість смерть боржника у зобов`язанні є подією, що не залежить від волі сторін; у разі смерті боржника обов`язок з виконання зобов`язання (з врахуванням спеціального правила частини першої статті 1282 ЦК України) переходить до спадкоємців, причому це не тягне за собою зміну умов та обсягу відповідальності, оскільки до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю.

За правилом статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України).

Метою договору про переведення боргу є передання конкретного обов`язку попереднім боржником новому, тобто опосередкування відносин сингулярного (окремого) правонаступництва. При переведенні боргу до правонаступника переходить не уся сукупність майна або усіх обов`язків попереднього боржника, а лише чітко визначений борг за окремим зобов`язанням. Оскільки кредитору важливо знати про платоспроможність та ділові якості нового боржника, а закон здатен забезпечити його вплив на вибір останнього, правилом статті 520 ЦК України встановлено, що переведення боргу здійснюється лише за згодою кредитора (якщо інше не передбачено законом).

Спадкування, навпаки, має на меті забезпечення переходу до спадкоємця усіх прав та обов`язків померлого учасника цивільних правовідносин, крім нерозривно пов`язаних з його особою, тому розглядається як універсальне (загальне) правонаступництво. Перехід прав та обов`язків до спадкоємця відбувається з метою заміни правопопередника правонаступником у максимально широкій сфері правовідносин, незалежно від складу спадщини та обізнаності з ним спадкоємця. З цього випливає, що позиція кредитора за зобов`язанням з приводу того, хто із спадкоємців має замінити померлого боржника, для закону є індиферентною.

Таким чином, переведення боргу є лише однією з можливих підстав заміни боржника, що породжує сингулярне правонаступництво. Наведене не дозволяє ототожнювати родове поняття заміни боржника в зобов`язанні з видовим поняттям переведення боргу.

Правило частини третьої статті 559 ЦК України спрямоване на врегулювання лише сингулярного правонаступництва, яке виникає у зв`язку з договірним переведенням боргу, а тому заміна боржника у зобов`язанні його спадкоємцем не може бути підставою для припинення поруки у разі відсутності згоди поручителя на заміну боржника новим боржником за правилами частини третьої статті 559 ЦК України.

На відміну від правила частини третьої статті 559 ЦК України, за правилом частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Ця правова норма може поширюватися на невичерпну кількість правовідносин, які виникають у зв`язку із заміною боржника в порядку як універсального, так і сингулярного правонаступництва.

ОСОБА_4 був спадкоємцем ОСОБА_3 та мав відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3 перед АТ КБ «Приватбанк», оскільки у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися унаслідок його смерті.

Спадкування обов`язків відбувається за правилом ч.3 ст. 1268 ЦК України, й оскільки ОСОБА_4 не відмовився від спадщини у передбачений ч.1 ст. 1273 та ст. 1270 ЦК України строк, а саме - шість місяців від дня відкриття спадщини, мав нести відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця.

ОСОБА_4 в обґрунтування позовних вимог зазначає, що його батько - ОСОБА_4 перераховував грошові кошти АТ КБ «Приватбанк» без будь-яких правових підстав та посилаючись на ст. 1212 ЦК України просив суд стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на свою користь 532 180 грн., що є еквівалентом 22 000 доларів США за курсом НБУ на момент звернення із позовною заявою.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з позицією Верховного Суду у справах № 638/11807/15 (постанова від 10 вересня 2018 року), № 154/948/16 (постанова від 12 вересня 2018 року), № 205/3330/14 (постанова від 12 грудня 2018 року), № 759/1206/17 (постанова від 17 квітня 2019 року) під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Таким чином, для набуття грошима як об`єктом цивільних прав статусу безпідставно набутих в розумінні статті 1212 ЦК України можливе виключно у разі доведення стороною, що таке набуття (переказ іншій особі) не має за собою правової підстави.

Оскільки ОСОБА_4 за свого життя почав добровільно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором від 18 березня 2008 року, як правонаступник ОСОБА_3 , повертав кредит та сплачував проценти акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк», а тому характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому, а сплачені ОСОБА_4 кошти не можуть вважатися сплаченими без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Враховуючи вищевикладене та те, що майно, а саме грошові кошти, набуті акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» за договірними правовідносинами, суд дійшов висновку про те, що воно не є безпідставно набутим, у акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» не виникло зобов`язання повернути отримане майно, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда