Справа № 157/648/20 Головуючий у 1 інстанції: Цибень О. В.
Провадження № 22-ц/802/700/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 08 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У цьому будинку вона за власні кошти зробила капітальний ремонт і користувалася ним до повернення свого сина - відповідача ОСОБА_2 з м. Запоріжжя у вересні 2018 року.

У її відсутність відповідач вселився у будинок без її згоди і там проживає, хоча зареєстрований разом з дочкою у квартирі АДРЕСА_2 .

Після повернення з-за кордону вона не змогла потрапити в будинок, оскільки відповідач замінив замок на вхідних дверях.

Відповідач спалив її речі, побив пральну машину, зруйнував стіну у кімнаті, систематично руйнує будинок.

Крім того, відповідач допустив значну заборгованість по оплаті комунальних послуг, самовільно збудував дерев`яну споруду, в якій планує займатися підприємницькою діяльністю.

Вона спільний побут з відповідачем не веде і взаємних прав та обов`язків щодо утримання майна та способу проживання у ньому не має.

Добровільно вирішити спір не виявилося можливим.

Ураховуючи наведене, на підставі вимог ст. 150 ЖК України та ст. ст. 319, 383, 391, 406 ч. 2 ЦК України, просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового будинку, що на АДРЕСА_1 .

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 08 травня 2024 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком на АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цього житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 840 грн 80 коп судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові ОСОБА_3 ..

Відзив на апеляційну скаргу позивачка не подала.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив і просить залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що майнові права власника ОСОБА_3 порушуються внаслідок протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2 , які можуть бути захищені шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачкою належним їй житловим будинком та звільнення його. Виселення відповідача не призведе до порушення його права на житло, оскільки він зареєстрований, а отже забезпечений житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, без належного з`ясування усіх обставин справи та перевірки і дослідження наданих сторонами доказів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення або будинку вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).

Згідно з частиною четвертою статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємець після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.4, 5).

Відповідач ОСОБА_2 являється сином позивачки ОСОБА_3 ..

Згідно з копією довідки про склад сім`ї, а також оглянутим судом апеляційної інстанції паспортом громадянина України, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.7).

Відповідно до копії акту обстеження фактичного проживання від 21.01.2020 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6).

Згідно з вимогами п. п. 1-5 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивачка звернулася із позовом у травні 2020 року, обґрунтовувала свої вимоги саме станом на дату звернення, а тому судом і досліджуються усі обставини, які існували станом на травень 2020 року.

Згідно з позовною заявою підставою для усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача, позивачка зазначила ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У позовній заяві позивачка обставинами, які мають істотне значення зазначає: вселення відповідача у будинок у її відсутності та без її згоди; не можливість потрапити у будинок із-за заміни відповідачем замків на вхідних дверях; пошкодження відповідачем її речей; руйнування стіни у кімнаті, систематичне руйнування будинку; створення відповідачем значної заборгованості по оплаті комунальних послуг; самовільне будівництво дерев`яної споруди (т.1 а.с.2).

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для підтвердження наведених у позовній заяві обставин позивачка не надала жодного належного, допустимого і достовірного доказу.

Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що виселення відповідача не призведе до порушення його права на житло, оскільки він зареєстрований, а отже забезпечений житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 - спростовується наявними у матеріалах справи документами.

Так, в суді апеляційної інстанції встановлено, що на дату звернення із цим позовом позивачка також була власником квартири АДРЕСА_2 і заперечувала щодо проживання відповідача у цій квартирі, що стверджується копією рапорта начальнику поліції щодо обставин, які мали місце 10.01.2019, а також із відповіді начальника поліції № 125/82/01-21 від 19.01.2021 відповідачу ОСОБА_2 на його заяву щодо обставин, які мали місце 06.01.2021 (т.2 а.с.63, 64).

Виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачено виключно на підставі ст. 116 ЖК України.

Зазначена норма права позивачкою у позові не зазначена, як і не приєднано доказів про створення відповідачем неможливих для позивачки умов проживання в одному приміщенні, що з приводу таких обставин до відповідача вживалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Ураховуючи вище наведене, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені без належного урахування підстав позову, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню відповідачу позивачкою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 08 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 008 (одну тисячу вісім) грн 95 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді