КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Семеновою Ольгою Геннадіївною, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_2 вернулася до суду з позовом до своїх онуків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала, що вона зареєстрована, є наймачем квартири АДРЕСА_1 та власником особового рахунку. Вказана квартира була надана ОСОБА_5 та членам його родини: дружині ОСОБА_6 , доньці ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_7 за ордером №Г1199708 від 12.01.1973.

Вказана квартира не приватизована та утримується на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

На даний час у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 , при цьому зареєстрованими крім неї є її син ОСОБА_7 та його діти, онуки позивача: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, діти ОСОБА_7 , в тому числі відповідачі, ніколи не проживали у спірній квартирі та не брали участі у її утриманні, що підтверджується не лише відповідними актами та висновками, але й рішеннями судів, що набрали законної сили.

У зв`язку із значним підвищенням тарифів на житлово-комунальні послуги, позивачу важко самостійно нести витрати за квартиру, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, що призводить до утворення заборгованості.

За таких обставин, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.10.2023 позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_4 по 454 грн. з кожного на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації сплаченого судового збору (т. 2, а.с. 22-25).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що із наданих доказів та зі змісту рішень, які набрали законної сили та датовані після 2010 року, вбачається, що відповідачі протягом тривалого часу проживають за адресами, відмінними з адресою місця реєстрації. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили чинення ОСОБА_2 перешкод вселенню або проживанню відповідачам у спірному житловому приміщенні.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було встановлено як місце проживання відповідачів, у тому числі її доньки, станом на період розгляду справи з 2021 по 2023 рік, так і актуальність акту про проживання відповідачів, який був додатком до справи про стягнення аліментів на їх утримання у 2016 році.

Прим цьому, задовольняючи позов, суд першої інстанції не враховував, що хоча відповідач - малолітня ОСОБА_11 і проживає разом зі своєю мамою, проте така не є власником квартири, а власник квартири згоди на прописку дітей ОСОБА_1 не дають.

Також, вказує, що при призначенні справи до розгляду в порядку спрощеного провадження судом першої інстанції не було взято до уваги ні значення справи для сторін, ні її складність (про позбавлення житла неповнолітньої особи), ні те, що даний спір безпосередньо виник із сімейних відносин, що суперечить вимогам ст. 274 ЦПК України та є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, зауважує, що на момент звернення позивача до суду з даним позов, її донька, як особа, яка не досягла 14-річного віку, була обмежена щодо вільного вибору місця проживання, а тому вказані обставини є поважною причиною її відсутності у спірному житловому приміщенні понад встановлені законом строки (т. 2, а.с. 56-63).

Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також строки розгляду справи, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише законним представником ОСОБА_4 - ОСОБА_12 та лише в частині задоволених позовних вимог до неї. В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5 та членам його родини: дружині ОСОБА_6 , доньці ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_7 за ордером № Г1199708 від 12.01.1973 року, виданого на підставі рішення Подільської районної ради від 27.11.1972 року за № 950.

Після смерті ОСОБА_5 16.12.1989 та ОСОБА_6 29.12.1989, позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 та власником особового рахунку.

На даний час у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 . При цьому, за довідкою Форми № 3 за № 30241 від 30.03.2016 зареєстрованими у квартирі крім неї є її син ОСОБА_7 та його діти, онуки позивача: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.01.2017 по справі № 756/6034/16 ОСОБА_8 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов, складених 14.10.2014 року, 09.04.2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми, а саме: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 14.04.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ОСОБА_4 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

У відповідності до акту обстеження від 07.07.2015 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_4 .

Звертаючись до суду з позовом, у тому числі до ОСОБА_4 , позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідачі у спірній квартирі ніколи не проживали і не проживають, а дій, які можуть становити їм перешкоди у проживанні або ж їхньому вселенню в квартиру вона не чинила і не чинить.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що із наданих доказів вбачається, що відповідачі, у тому числі ОСОБА_4 , протягом тривалого часу проживають за адресами, відмінними з адресою місця реєстрації. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили чинення ОСОБА_2 перешкод вселенню або проживанню відповідачам у спірному житловому приміщенні.

Разом з тим, визнаючи ОСОБА_4 втратившою право користування спірною квартирою, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ст. СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі № 466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17, від 25.08. 2020 у справі № 206/3425/18.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як малолітня особа, не може самостійно обирати місце свого проживання, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано відсутність у матеріалах належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набула право власності або право постійного користування іншим житлом.

При цьому, слід зауважити, що, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не встановив місце проживання ОСОБА_4 за період розгляду справи з 2021 по 2023 роки.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ухвалене судом першої інстанції рішення в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Крім того, оскільки колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , з позивача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Семеновою Ольгою Геннадіївною, - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 05 липня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова