Номер провадження: 2/205/4075/24
02 грудня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марина Леонідівна, Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсія Степанівна, про визнання права власності в порядку спадкування,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі Позивачі) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марина Леонідівна, Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсія Степанівна, про визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (далі Відповідач) є рідними дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі набули у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.
На час смерті ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_3 , проживала разом із своїм чоловіком, фактично володіла та користувалась спірним житловим будинком, від спадщини не відмовилась та бажала прийняти її в повному обсязі. У зв`язку з чим, ОСОБА_3 , в травні 2020 року звернулася до Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марини Леонідівни, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно її померлого чоловіка ОСОБА_4 . Однак, постановою приватного нотаріуса № 1683/02-31 від 25.09.2020 року їй було відмовлено та вмотивована тим, що подані документи не відповідають заявленим правам, як того вимагає п.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав» (в документі, що встановлює право власності, відсутня адреса об`єкта нерухомого майна), неможливо отримати інформацію відповідного БТІ, яка необхідна для проведення державної реєстрації прав, як того вимагає п.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав».
Також, далі позивач зазначає, що з метою захисту своїх прав на спадкування, її мати, ОСОБА_3 , звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя (справа № 265/6807/20), однак, до моменту розгляду справи по суті померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим, вона, ОСОБА_1 , ухвалою суду від 07.02.2022 року, була залучена в якості правонаступника позивача у вищевказаній цивільній справі. Судове засідання було призначено на 10.03.2022 року, однак, так і не відбулося, у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф та окупацією агресором м. Маріуполя.
Позивач вказує, що за своє життяОСОБА_3 склала заповіт від 10.03.2009 року, згідно якого все належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалось та взагалі все те, на що вона за законом матиме право заповідала своїй доньці ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що вона звернулася із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщині після смерті матері ОСОБА_3 , було заведене спадкову справу № 40/2021, що підтверджується витягом із спадкового реєстру № 65577459 від 30. 04.2021 року. Проте, у зв`язку з не вирішенням питання по суті у справі № 265/6807/20, відсутності правовстановлюючого документа на майно у ОСОБА_3 , що належало їй на праві власності, свідоцтво про право на спадщину не могло бути видано і їй, ОСОБА_1 .
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві позивач зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Від відповідачів будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач у відкрите судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 01.10.1957 року відділом РАГС Київського району м. Донецька, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1428 та видано сторонам свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 11.08.1977 року. Від зазначеного шлюбу народилося двоє дітей: син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.06.1958 року та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 09.09.1961 року.
Судом також встановлено, що ОСОБА_5 27.09.1980 року уклала шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 27.09.1980 року, і змінила прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».
Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Маріуполі Донецької області помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідний актовий запис за № 526.
Судовим розглядом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполі Донецької області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідний актовий запис за № 782.
Також судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок, жилою площею 20 кв.м. з усіма господарчими будовами, що розташований за адресою: с. Виноградне, Новоазовський район, Донецька область, на підставі Договору купівлі продажу від 20.06.1972 року, посвідченого державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори Донецької області Зелінською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 462, та виданого Бюро з технічної інвентаризації Новоазовської районної державної адміністрації Донецької області, за реєстровим № 462.
Матеріалами справі підтверджено, що ККП «МБТІ- Маріупольська нерухомість» станом на 20.09.2021 року розроблено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , замовником якого є ОСОБА_1 . Відомості про обєкти самочинного будівництва у складі даного домоволодіння відсутні.
Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 178 від 25.05.2020 року підтверджено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.03.1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Актом про фактичне місце проживання від 15.07.2020 року, підписаним депутатом Виноградненської сільської ради м. Маріуполя Донецької області, в присутності свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак, за даною адресою не мешкає з 1997 року і по теперішній час.
Матеріалами справи підтверджено, що постановою Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марини Леонідівни від 25.09.2020 року за № 1683/02-31, було відмовлено ОСОБА_3 у відачі свідоцтва про право власності на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають заявленим вимогам, як того вимагає п.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав (у документі, що встановлює право власності відсутня адреса об`єкта нерухомого майна), неможливо отримати інформацію відповідного БТІ, яка необхідна для проведення державної реєстрації прав, як того вимагає п.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєсторацію речових прав».
Як вбачається із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 30.04.2021 року, 30.04.2021 року Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсією Степанівною, було заведено спадкову справу № 67592730, номер у нотаріуса № 40/2021, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Матеріалами підтверджено, що на підставі рішення Маріупольської міської ради № 7/39-3519 від 26.02.2019 року вулицю «Радянську» переименовано на вулицю «Центральна».
Доказів видачі свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі № 67592730, номер у нотаріуса № 40/2021, судом не здобуто.
Матеріали справи не містять відомості та інформацію щодо того, за чиєю саме заявою була вищевказана заведена спадкова справа, та які саме особи звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З боку сторони позивача будь-яких клопотань (заяв) про витребування чи забезпечення означених доказів до суду не надходило.
Матеріалами справи підтверджено, що представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бляхарською Юлією Олександрівною було зроблено запит до Міністерства юстиції щодо спадкових справ відносно ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та отримано відповідь, в якій зазначалось, що наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02 серпня 2022 року № 113/В «Про припинення нотаріальної діяльності ОСОБА_11 » діяльність Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсії Степанівни по Маріупольському районному нотаріальному округу Донецької області припинена з 04 серпня 2022 року. Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марина Леонідівна на підставі поданої нею заяви від 14 вересня 2022 року також зупинила діяльність на період дії воєнного стану. Документи нотаріального діловодства та архіву Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марини Леонідівни та Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсії Степанівни до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались.
Отже, доступ до спадкової справи, заведеної 30.04.2021 року Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсією Степанівною № 67592730, номеру нотаріуса № 40/2021, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ,наразі відсутній, оскільки документи напрацьовані нотаріусом залишилися у приміщенні розташування його робочого місця: АДРЕСА_3 , та не були вивезені у зв`язку із введенням активних бойових дій на території міста Маріуполя.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено приписами ст. 1217 ЦК України.
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.
За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (Постанова ВС від 24.07.2019 у справі № 2-6322/04).
Відповідно, спір з приводу права на спадкове майно може бути або між спадкоємцями між собою, або між спадкоємцем та територіальною громадою у разі відсутності інших спадкоємців (так, у випадку відсутності інших спадкоємців, або спадкоємців які відмовились від спадщини, чи не прийняли її, відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Однак в даному випадку позовних вимог до територіальної громади позивачем не заявлялось.
Також звертаючись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 позивач не вмотивувала, та не надала суду жодних доказів що підтверджували б що вказана особа є спадкоємцем відповідної черги, який претендує на спадщину у вигляді спірного домоволодіння (або є спадкоємцем який має право на обов`язкову частку у спадщині), що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не зазначила у чому полягає цивільно-правовий спір позивача саме з таким відповідачем з приводу спадкового майна.
Так, позивачем зазначено, що вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте, із копії Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі не вбачається, за заявою кого саме було заведено спадкову справу. Також, із наданих позивачем доказів взагалі неможливо встановити коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачем не надано достатніх, допустимих, належних та достовірних доказів, які давали б підстави стверджувати, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , інші спадкоємці відсутні або із заявами про прийняття спадщини не зверталися, чи є особи, які після смерті ОСОБА_3 , мають право на спадкування.
Суд із вказаного приводу зазначає, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В даному випадку, з боку позивача так і не надано суду вищенаведених доказів, що відповідали б критеріям достатності, належності і допустимості, які б підтверджували обставину звернення саме такого позивача до органу нотаріату із заявою з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину та доказів відмови органу нотаріату у вчинені такої дії, наявного кола спадкоємців, а також доказів того, що саме відповідач є спадкоємцем відповідної черги, який претендує на спадщину у вигляді спірного майна (або спадкоємцями які мають право на обов`язкову частку у спадщині), яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Будь-яких клопотань про витребування чи забезпечення доказів від такого учасника справи чи її представника до суду не надходило.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляла клопотання про вжиття заходів забезпечення додаткових доказів, окрім тих, що були витребувані судом.
Отже, в даному випадку вказаний позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо подання до суду відповідної доказової бази, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, у тому числі щодо неподання відповідних доказів до суду.
У зв`язку із чим суд вимушений відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко Марина Леонідівна, Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Борисевич Таїсія Степанівна, про визнання права власності в порядку спадкування, у його повному обсязі через недоведеність вимог позивача.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.321, 328, 392, 1216, 1218, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст.12, 13, 80, 81, 141, 247, 259, 263-268, 274 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
2. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору покласти на позивача ОСОБА_12 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.