Номер провадження: 22-ц/813/6064/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15 309,43 грн. та моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., завданої ушкодженням здоров`я.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протягом тривалого часу під час вигулу своєї собаки породи Бельгійська вівчарка ніколи не вчиняє дій щодо запобігання нападу собаки, яка поводиться агресивно. Позивачка постійно була вимушена відслідковувати ситуацію, щоб уникати зустрічі з цією собакою. Однак, 08.11.2019 приблизно о 19:00 год., рухаючись зі своєю собакою у бік перехрестя вул. Сегедська/пров. Місячний, в м. Одеса, через темряву позивачка не помітила відповідачку з її собакою, і собака відповідачки здійснила напад. ОСОБА_3 вигулювала свою собаку без намордника, в результаті чого її собака вкусила позивачку за руку, спричинивши тілесні ушкодження. 16.12.2019 та 17.12.2019 позивачка звернулася до Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі. 19.12.2019 було складено протокол та в подальшому постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.2 ст. 154 КУпАП та накладено на неї штраф з конфіскацією собаки. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 постанову залишено без змін. 12.11.2019 ОСОБА_1 було госпіталізовано до КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР із відкритим скалковим інфікованим переломом основної фаланги 4-го пальцю правої кисті зі зміщенням уламків. Під час лікування та болісної реабілітації позивачка витратила на лікування та обстеження 13 659,43 грн., а саме: УЗД 600 грн., комплекс мікро фіксаторів для накісткового остеосинтезу 9 850 грн., витрати на лікарські препарати 3 509,43 грн., рентген 200 грн. Незважаючи на тривале лікування рухливість фаланги правої руки так і не відновилася. Позивачка пройшла консультування у різних лікарнях загальною вартістю 1 650 грн. та за рекомендаціями лікарів їй варто пройти ще одне оперативне втручання вартістю 30 000 грн. та курс реабілітації вартістю 4 750 грн. Тож, позивачка вже витратила 15 809,43 грн. і лікування ще триває. Такі дії відповідачки, які в результаті завдали ушкодження здоров`ю ОСОБА_1 спричинили їй моральну шкоду, адже тривале лікування, постійні болі, втрата працездатності вплинули на плани позивачки та погіршили матеріальне становище. Враховуючи психічний та моральний стан, у зв`язку з неможливістю повного відновлення функції руки моральну шкоду оцінює у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) матеріальну шкоду завдану здоров`ю у розмірі 15 309 (п`ятнадцять тисяч триста дев`ять) гривень 43 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) моральну шкоду у розмірі 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати у розмірі 4 681 (чотири тисячі шістсот вісімдесят одна) гривня 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять:

- ОСОБА_1 : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 75000 грн. скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 150000 грн. задовольнити, в інший частині залишити без змін, стягнути судові витрати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

- ОСОБА_3 : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, стягнути судові витрати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, які з`явились до судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану здоров`ю у розмірі 15309 гривень 43 копійки та моральну шкоду у розмірі 75 000 гривень, відмовляючи у решті вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що:

- вина ОСОБА_3 у спричинені шкоди здоров`ю ОСОБА_1 доведена. Неможливість встановлення конкретної собаки, яка укусила ОСОБА_1 , з огляду на обставини справи, не спростовує вину відповідачки, оскільки такі укуси завдані внаслідок того, що ОСОБА_3 порушила умови вигулу собаки, а саме вигулювала свого собаку без намордника;

- відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого;

- умисел ОСОБА_1 відповідно до матеріалів справи виключається, так само як і дія непереборної сили, тому ОСОБА_3 має відшкодувати матеріальну шкоду спричинену ОСОБА_1 укусом собаки;

- розмір матеріальної шкоди визначений позивачем у сумі 15309,43 грн. підтверджується доданими до позову копіями платіжних документів (квитанції, чеки та рахунки), які свідчать про придбання бинтів, шприців, антибіотиків, знеболювальних та інших засобів, датовані періодом листопад 2019 - січень 2020 років. Відповідачем розмір матеріальної шкоди спростований не був.

- рахунок на оплату №120 від 05.06.2020 року не входить до витрат здійснених нею та до матеріальної шкоди, тому доводи відповідача про те що рахунок є сфальсифікованим, є безпідставними.

- ОСОБА_1 дійсно зазнала моральних страждань у зв`язку з тимчасовим розладом здоров`я, яке підтверджується лікарняними довідками та висновками експертиз. З наслідками травми, спричиненої її здоров`ю укусом собаки, позивачка бореться до сих пір;

- шкода завдана здоров`ю ОСОБА_1 виникла в результаті взаємодії двох собак та дії ОСОБА_1 по припиненню конфлікту між собаками за яких позивачка всунула руку прямо між кусючих собак є грубою необережністю потерпілої, яка сприяла виникненню шкоди і є підставою для зменшення розміру заявленої вимог в порядку ч. 2 ст. 1193 ЦК України до 75000 грн. (в два рази).

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 08 листопада 2019 року о 19:00 год. за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська / пров. Місячний ОСОБА_1 зазнала нападу від собаки породи Бельгійська вівчарка та отримала тілесні ушкодження;

- 12.11.2019 ОСОБА_1 було госпіталізовано до КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР із відкритим скалковим інфікованим переломом основної фаланги 4-го пальцю правої кисті зі зміщенням уламків, де вона проходила лікування до 13.12.2019 року;

- постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року, встановлено, що 08 листопада 2019 року о 19:00 год ОСОБА_3 знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 , вигулюючи свою собаку породи Бельгійська вівчарка, допустила порушення правил вигулу собак, в результаті чого ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. ОСОБА_3 була визнана винною у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП, на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 грн. з конфіскацією тварини собаки породи Бельгійська вівчарка, про що свідчить постанова Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року у справі №522/217/20 (т.1 а.с.75);

- під час лікування та реабілітації позивачка фактично витратила на лікування та обстеження УЗД 600 грн., комплекс мікрофіксаторів для накісткового остеосинтезу 9 850 грн., витрати на лікарські препарати 3 509,43 грн., рентген 200 грн. оплата за консультації лікарів - 600 грн. та 550 грн., а всього разом 15309,43 грн.

- постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року залишено без змін. При цьому Одеський апеляційний суд зазначив: «суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_3 у вчиненому правопорушенні та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 154 КУпАП, оскільки вона порушила встановлені правила вигулу собак і саме ці дії спричинили заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої». Одеський апеляційний суд вважав доведеним факт того, що ОСОБА_1 вкусила собака ОСОБА_3 про що вказано у 16 абзаці постанови (т.1 а.с.34-35);

- згідно з висновком експерта №76 КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», між подією (укусом собаки 08.11.2019) та помірно вираженим обмеження рухів у дистальному міжфаланговому суглобі четвертого пальця правої кисті з порушенням хватальної функції четвертого пальця правої кисті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок (т.1 а.с.218-228);

- згідно з висновком експерта №24 КУ «Одеське обласне управління медичної експертизи», у ОСОБА_1 малися наступні тілесні ушкодження: відкритий поперечний перелом основної фаланги четвертого пальця правої кисті зі зміщенням кісткових уламків, укушена рана четвертого пальця правої кисті, укушені рани долонної поверхні правої кисті. Зазначені тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок стиснення м`яких тканин вказаних ділянок тупими твердими предметами з обмеженою поверхнею, якими могли бути зуби тварини. Виходячи з властивостей наданих зліпків щелеп собаки, а саме наявності травмонебезпечних об`єктів кликів, слід дійти до висновку про те, що не можна категорично виключити утворення перелічених ушкоджень саме даними щелепам. Проте, стверджувати, що тілесні ушкодження спричинені саме «укусом щелепи собаки породи бельгійська вівчарка «Малінуа» на прізвисько « ОСОБА_4 » не є можливим, оскільки провести індивідуальну ідентифікацію травмуючого предмету (у даному випадку, щелепи собаки) за характером тілесних ушкоджень неможливо. Тобто, тілесні ушкодження постраждалій могли бути спричинені як твариною, зліпки щелеп якої надані на дослідження, так і будь-якою іншою твариною з подібними щелепами». Дані ушкодження утворилися незадовго до звернення ОСОБА_1 у спеціалізований лікувальний заклад (травматологічний пункт КНП «МЛ №5№) і таким чином, могли бути заподіяні 08.11.2019. На підставі наданих даних слід вважати, що укушені рани у ділянці основної фаланги 4-го пальця правої кисті постраждалої та відкритий перелом основної фаланги четвертого пальця правої кисті утворилися одночасно, за рахунок стискання та розриву м`яких тканин пальця зубами тварини. Між укушеними ранами долонної поверхні правої кисті та відкритим поперечним переломом основи основної фаланги четвертого пальця правої кисті зі зміщенням кісткових уламків є причинно-наслідковий зв`язок (т.2 а.с.81-98).

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_5 повідомив, що враховуючи відсутність ідентифікуючих ознак у медичній документації, а саме глибина укусів, відстань між ранами, встановити яка саме собака укусила руку, зі спливом часу, неможливо.

Станом на час інциденту, вівчарка бельгійська (грюнендаль, лакенуа, молінуа, тарв`юрен) включена до переліку порід собак, визнаних як потенційно небезпечні, вказаних у Правилах утримання тварин у місті Одесі (Додаток до рішення Одеської міської ради № 2476-V від 05.04.2008 року).

Судова колегія виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів зокрема є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ЦК України, правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Статтею 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» встановлено, що особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду. Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин. Правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування.

Додатком до рішення Одеської міської ради № 2476-V від 05.04.2008 року, яким затверджені Правила утримання тварин у місті Одесі, вівчарка бельгійська (грюнендаль, лакенуа, молінуа, тарв`юрен) включена до переліку порід собак, визнаних як потенційно небезпечні

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 4 вказаної Постанови джерелом підвищеної небезпеки, належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Що також передбачено пунктами 4, 5, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України ). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювача шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Отже, відповідач на підставі ст. 1184 ЦК України, повинна відшкодувати шкоду, завдану внаслідок нападу собаки Бельгіська вівчарка (малінуа), яка відноситься до службових собак.

Судова колегія зазначає, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов`язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров`я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов`язок, закріплений у ст. 68 Конституції України, де зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки.

За положеннями ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У частині 5 статті 319 ЦК України зазначається, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Усвідомлення цього власником та здійснення свого права власності лише в межах та порядку, встановленому законом, є необхідним для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання свого права власності на собаку господарем.

Враховуючи наведене та з урахуванням встановлених у справі обставин, приймаючи до уваги не встановлення факту умислу ОСОБА_1 у завданні ній самій шкоди здоров`ю та не встановлення дії непереборної сили, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки збитків (майнової шкоди) у розмірі 15 309,43 грн., розмір понесення яких позивачем є документально підтвердженим, відповідачем належними доказми не спростованим, а отже, як слідство, доведеним.

Щодо стягнення моральної шкоди, яка позивачем оцінена у 150 000,00 грн., то представником позивача зазначено, що дії відповідачки, які в результаті завдали ушкодження здоров`ю ОСОБА_1 спричинили їй моральну шкоду, адже тривале лікування, постійні болі, втрата працездатності вплинули на плани позивачки та погіршили матеріальне становище. Також представник позивача звертав увагу на пригнічений психічний та моральний стан позивачки, у зв`язку з неможливістю повного відновлення функції руки.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Встановивши, що:

- ОСОБА_1 дійсно зазнала моральних страждань у зв`язку з тимчасовим розладом здоров`я, яке підтверджується лікарняними довідками та висновками експертиз і, що з наслідками травми, спричиненої її здоров`ю укусом собаки, позивачка бореться до сих пір.

- з огляду на характер спричинення тілесних ушкоджень позивачу необхідно докладати значних моральних та матеріальних зусиль для відновлення здоров`я, і, що позивач тривалий час була позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, відчувала фізичний біль та страждання, суд першої інстанції вірно встановив наявність підстав для відшкодування з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

За змістом ч.2 ст. 1193 ЦК України вбачається, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що ОСОБА_6 також є власницею собаки і шкода завдана здоров`ю ОСОБА_1 виникла в результаті взаємодії двох собак (її та відповідача), дії позивача з припинення конфлікту між собаками за яких позивачка всунула руку прямо між кусючих собак, судом вірно розцінені, як груба необережність потерпілої, яка сприяла таким чином виникненню шкоди.

При таких обставинах та приймаючи до уваги, що дії пов`язані із завданням позивачу шкоди не кваліфіковані як кримінальне правопорушення, суд першої інстанції правомірно застосував положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України в якості законодавчо передбаченої підстави для зменшення розміру шкоди.

Зменшуючи матеріальну шкоду з заявленої до стягнення 150 000 грн. до 75 000 грн. (тобто в два рази), суд дотримався розумного балансу інтересів сторін виходячи з встановлених у справі обставин та надавши оцінку поведінці кожної із сторін.

Доводи апеляційних скарг, поданих в інтересах кожної із сторін, як щодо скасування рішення районного суду в частині вирішених вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалення нового про задоволення цих вимог повністю ( ОСОБА_1 ) так і щодо скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у позові у повному обсязі ( ОСОБА_3 ) зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.12.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова