Справа № 161/23/24
Провадження № 2/161/1266/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

відповідачки ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

02.01.2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 28.05.2005 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, за час якого у них народилася спільна дитина ОСОБА_4 . У 2014 році їх шлюбні відносини фактично були припинені, а їхнє спілкування та зустрічі були пов`язані виключно через питання виховання їх доньки. 15.10.2013 року він придбав земельну ділянку площею 0,06 га, для ведення садівництва, яка розташована у СТ «Жабка» на території Прилуцької сільської ради Ківерцівського р-ну Волинської обл. (далі земельна ділянка). Оскільки його спільне життя із відповідачкою стало не можливим, у 2014 році він розпочав будівництво садового будинку на земельній ділянці. 02.06.2014 року ОСОБА_1 складено розписку, за змістом якої остання зобов`язалася відмовитися від своєї частки у їх спільному рухомому та нерухомому майні у випадку розлучення. З метою проведення будівельних робіт 01.07.2014 року він взяв у позику 12000 дол. США. У 2019 році збутовий садовий будинок був придатним до проживання у ньому та з того часу він разом з донькою розпочали у ньому проживати, а також продовжувати будівельні роботи. В 2021 році садовий будинок був зданим в експлуатацію, а також проведено права власності на дане майно. Увесь цей час відповідачка проживала за межами України. Відтак, спірний садовий будинок був збудований за його особисті кошти, власними силами, у період фактичного припинення подружніх відносин із ОСОБА_1 та без будь-якої участі останньої у його будівництві. Враховуючи наведене, просить суд визнати його особистою приватною власністю садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговуючий кооператив «товариство садоводів-любителів «Мічурінець», квартал № 18, буд. № 58.

31.01.2024 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та на той момент на такій знаходився об`єкт незавершеного будівництва зведена коробка садового будинку облаштована дахом, яка потребувала внутрішніх робіт. Відтак, доводи позивача про зведення ним садового будинку та використання виключно власних коштів на проведення будівельних робіт не відповідають дійсності. Поряд з цим, подружні відносини сторін тривали до жовтня 2023 року, відповідачка постійно відвідувала позивача під час несення служби, вони проводили спільні відпустки. Протягом 2017-2020 років ОСОБА_1 особисто придбавала будівельні матеріали, а її виїзд за кордон мав на меті заробіток коштів для будівництва спірного садового будинку. У свою чергу, у неї існують сумніви в достовірності розписки (договору позики) від 01.07.2014 року про отримання у борг 12000 дол. США, а тому таку слід розцінювати як штучно створений доказ. Незважаючи на це, будь-які отримані кошти у борг за час шлюбу не можуть вважатися особистою власністю одного з подружжя. Щодо складеної нею розписки від 02.06.2014 року про відмову від частки у спільному майні, то така була складена нею під примусом ОСОБА_3 , та у будь-якому випадку, вказаний документ не був посвідчений нотаріально. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, а також стягнути з позивача на користь своєї довірительки понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи (а.с. 44-49).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи було відмовлено (а.с. 192-193).

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, причини їх неявки суду не відомі.

В ході розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити їх у повному обсязі. Також суду пояснив, що спірний садовий будинок був побудований за власні кошти позивача, з яких 12000 дол. США були запозичені у його тітки, а інші були зароблені ним самим. Будівельні роботи проводилися в період з 2014 року по 2021 рік та такі здійснювалися частково власними силами, а також за допомогою найманих будівельників. Позовна заява про розірвання із відповідачкою шлюбу була подана у 2023 році.

Відповідач та її представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, узадоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

З огляду на те, що позивачу в повній мірі було забезпечено можливість реалізувати свої процесуальні права з приводу предмету доказування у даній справі, а також забезпечення участі в судовому провадженні свого захисника, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті на підставі зібраних у справі матеріалів.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28.05.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС МУЮ за актовим записом № 440 (а.с. 59).

За час шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна донька ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с. 60-61).

15.10.2013 року між ОСОБА_7 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1764.

За умовами вищевказаного правочину позивач набув право власності на земельну ділянку, площею 0,06 га для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Ківерцівський р-н, Прилуцька сільська рада, сад. тов. «Жабка». Вказаний договір посвідчений, зокрема, за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , а також такий не містить застереження щодо походження коштів, за які придбавалося майно (а.с. 12-15).

Право власності на вищевказану земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_3 , про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10902803 від 15.10.2023 року (а.с. 16-17).

14.04.2021 року було проведено державну реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на садовий будинок, загальною площею 93,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 253233061 від 19.04.2021 року (а.с. 20).

Судом також встановлено, що наразі в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 161/21313/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Вказана позовна заява була поданою позивачем 04.12.2024 року.

Жодна із вищевказаних обставин сторонами не оспорювалася.

У своєму позові ОСОБА_3 ставить питання про визнання спірного садового будинку його особистою приватною власністю мотивуючи це тим, що будівництво вказаного об`єкту нерухомості до здачі його в експлуатацію відбувалося ним одноособово та за власні кошти, а також у період, коли між ним та відповідачкою фактично було припинено будь-які подружні відносини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд приходить до такого.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка у повній мірі кореспондується із положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Разом з тим, в ході розгляду справи стороною позивача не було надано жодних доказів, які б свідчили про той факт, що земельна ділянка площею 0,06 га, для ведення садівництва, яка розташована у СТ «Жабка» на території Прилуцької сільської ради Ківерцівського р-ну Волинської обл. була придбана ОСОБА_3 за особисті кошти, які не відносилися до спільного із відповідачкою бюджету.

Крім того, стороною позивача не доведено тієї обставини, що отримані позивачем ОСОБА_3 у борг кошти від ОСОБА_8 згідно розписки від 01.07.2014 року (а.с. 19), або ж їх частина, були спрямовані саме на будівництва спірного садового будиночку, а не будь-які інші потреби.

Також, не спростованою залишається і та обставина, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з 28.05.2005 року (дата реєстрації шлюбу) по 04.12.2023 року (дата звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу) припиняли свої подружні відносини, не вели спільний побут та мали окремі бюджети.

Натомість, як вбачається із акту про встановлення факту проживання, складеного комісією ОСББ «Вікторія-Луцьк-1», ОСОБА_3 з 2006 року по 2019 рік проживав за адресою: АДРЕСА_3 , разом із відповідачкою ОСОБА_1 , де зареєстровано й її місце проживання (а.с. 62-64).

Поясненнями допитаних за клопотанням представника позивача свідків ОСОБА_9 (сусідка по садовому будинку), ОСОБА_10 (подруга позивача), ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (колеги позивача) та ОСОБА_15 (двоюрідний брат позивача) в жодній мірі не спростовано тієї обставини, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що будівельні роботи у садовому будинку здійснювалися їх подружжям за спільні кошти, або ж того, що вони в період свого перебування в зареєстрованому шлюбі припиняли свої подружні відносини (а.с. 146-150, 178-179).

Повідомленою свідками інформацією, яка стосується саме придбання та будівництва спірного майна, останні володіють виключно зі слів позивача, а тому їх покази судом не беруться до уваги.

Аналогічні пояснення були надані допитаними за клопотанням представника відповідача свідками ОСОБА_16 (знайомий сторін) та ОСОБА_17 (подруга відповідачки) (а.с. 176-177).

У свою чергу, суд не приймає до уваги розписку ОСОБА_1 від 02.06.2014 року, за змістом якої остання зобов`язалася відмовитися від своєї частки у їх спільному рухомому та нерухомому майні у випадку розлучення, оскільки така, в силу приписів ст. 27 ЦК України, є нікчемною (правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним).

В інакшому випадку, зазначена вище розписка, як правочин з приводу виділу спільного нерухомого майна одному із подружжя, повинна була бути нотаріально посвідчена, як це передбачено ч. 2 ст. 69 СК України.

З огляду на наведене, у суду відсутні будь-які правові підстави для визнання садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Варто наголосити, що в ході розгляду справи свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_17 підтвердили ту обставину, що на момент придбання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,06 га, для ведення садівництва, яка розташована у СТ «Жабка» на території Прилуцької сільської ради Ківерцівського р-ну Волинської обл., на такій знаходився об`єкт незавершеного будівництва.

Суд вважає доведеним, що спірне майно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Як зазначив позивач у своєму позові, будівництвом спірного садового будинку він займався одноособово.

Виходячи із здобутих в межах розгляду даного судового провадження доказів, суд приходить до висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існує спір з приводу збільшення частки позивача у майні, яке є спільною сумісною власністю їх подружжя.

Враховуючи наведене, позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у позові, судові витрати по справі, у відповідності до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 01 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська