Дата документу 08.05.2024 Справа № 337/2589/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2589/23 Головуючий у 1 інстанції Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/562/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно у порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

18 травня 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилалися на те, що вони проживали разом з тіткою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , та надавали їй догляд і допомогу. Також вони забирали тітку до с. Астраханка, де ОСОБА_4 прожила з ними більше місяця (з грудня 2021 року по січень 2022 року). Потім їй стан здоров`я погіршився, і оскільки в селі не було хороших спеціалістів, вони відвезли тітку до Запоріжжя, де вона померла. До нотаріуса не звернулись, оскільки повинно було пройти пів року з дня смерті, реєстри були заблоковані через війну, а по телевізору казали, що строки продовжено. Про заповіт дізнались, коли робили ремонт в квартирі. У тітки чоловіка чи дітей не має.

З 2007 року по 2012 рік він навчався з ЗНУ, та проживав з тіткою, потім кілька років орендував окрему квартиру, до 2015 року, коли повернувся проживати до тітки, де живе і по цей час. В 2012-2013 році ОСОБА_4 захворіла, але ще могла себе обслуговувати. Десь з 2016 року стан її здоров`я погіршився, і їй була потрібна стороння допомога. Його сестра ОСОБА_2 до цього знімала квартиру у м. Запоріжжя, а в 2016 році також

переїхала до тітки. Квартира у тітки однокімнатна. Сестра спала на дивані, тітка на кріслі-кроваті, а він на полу на матраці. Жили вони періодично у м.Запоріжжя, або їхали в с. Астраханка, де живе його мати сестра ОСОБА_4 .

Просили: встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у період часу з грудня 2021 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року у цій справі відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено надані докази та не враховано показання свідків.

21 березня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради, в якому просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направила, причини суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд

вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з не обґрунтованості заявлених вимог.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 72 роки у Хортицькому районі м. Запоріжжя (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №29). Причина смерті хронічна ішемія головного мозку (довідка форми №106/о №298 від 17.01.2022 року).

Згідно заповіту від 29 липня 2011 року, ОСОБА_4 , належну їй квартиру АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися лише 29 квітня 2023 року.

29 квітня 2023 року приватний нотаріус ЗМНО ОСОБА_5 відмовила ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на пропуск строку подання заяви про прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилалися на те, що вони проживали разом із ОСОБА_4 з грудня 2021 року по 15 січня 2022 року.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина 1 ст. 1222 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №569/15147/17; від 18 листопада 2020року у справі №523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19; від 28 квітня 2021 року у справі :204/2707/19; від 27 лютого 2024 року справа №688/2822/22.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатню кількість доказів, в тому числі покази свідків, що надавали пояснення по суті справи в суді першої інстанції, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності на майно у порядку спадкування.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про встановлення юридичного факту та визнання права власності на майно у порядку спадкування задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у період часу з грудня 2021 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: