КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9198/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 376/4042/23

08 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Київ справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Хмарук Наталії Іванівни на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 02 січня 2024 року, постановленої під головуванням судді Віговського С.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та заяву представника ОСОБА_1 адвоката Хмарук Наталії Іванівни про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в:

26 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, в якому просила стягнути з відповідачки 150 000 грн. заборгованості згідно договору позики.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 02 січня 2024 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якою:

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , яка успадкувала її після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що належала їм на праві спільної власності, шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, проте не оформила належним чином спадкові права, у рахунок погашення боргу згідно з договором позики.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Хмарук Н.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу скасувати, визнати реєстрацію права власності на квартиру недійсною.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що ухвала суду є незаконною, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, порушує права та інтереси ОСОБА_1 щодо оформлення спадщини.

Зазначала, що 17 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соловчук Л.В., але не встигла оформити свої спадкові права, оскільки 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія і на день подання позову до суду приватний нотаріус Соловчук Л.В. перебувала за кордоном. Про прийняття оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 дізналася від приватного нотаріуса, в якого оформлювала іншу свою спадкову справу. З отриманої від нотаріуса інформації, стало відомо, що квартира, яку вона оформлювала як спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже належить на праві власності іншій особі ОСОБА_2 , згідно ухвали суду від 02 січня 2024 року.

Вказувала, що визнання судом мирової угоди відбулося протягом 6 днів з дня відкриття провадження у справі, враховуючи вихідні дні та новорічні свята. Позивач та відповідач не надали суду доказів про те, що вона успадкувала спірну квартиру, а суд, не перевіривши наявні у справі матеріали та не встановивши всіх обставин, прийняв незаконну ухвалу, позбавивши ОСОБА_1 прийняти належним чином спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Крім того, суд навіть не врахував, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175-177 ЦПК України, зокрема, не оплачена судовим збором, відсутнє підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідача.

Зауважувала, що позивач та відповідач свідомо не повідомили суду, що ОСОБА_4 на момент своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_1 шляхом укладення заповіту, про що їм було достаменно відомо.

Звертала увагу, що всупереч тому що до мирової угоди сторони не долучили в якості доказів документів на право власності на квартиру за відповідачем, не долучили копії документів по оформленню спадщини, суд постановив ухвалу про визнання права власності за позивачем, виключно зі слів прописаних в мировій угоді.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Іваницька О.П. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що заповіт від 05.02.2022 року є сумнівним, нікчемним в силу ст. 1257 ЦК України, тому ОСОБА_1 не має права на судовий захист. Доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Разом з апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 адвокат Хмарук Н.І. подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 до набрання чинності рішення у справі. Заява мотивована тим, що оскаржуваною ухвалою визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якою визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею - 32,12 кв.м., що належить ОСОБА_3 , яка успадкувала її після смерті ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що належала їм на праві спільної власності, шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, проте не оформила належним чином спадкові права, у рахунок погашення боргу згідно з договором позики. Однак, ОСОБА_1 , яка не є стороною по справі, не погоджується з прийнятою 02 січня 2024 року ухвалою Сквирського районного суду Київської області, оскільки вона порушує її права на реалізацію оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що належала їм на праві спільної власності, шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном на підставі заповіту. 17 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соловчук Л.В. але не встигла оформити свої спадкові права, оскільки 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України і на день подання позову до суду приватний нотаріус Соловчук Л.В. перебувала за кордоном. Згідно отриманої інформаційної довідки № 368557211 від 05 березня 2024 року (за заявою № 59777800 поданої адвокатом Хмарук Наталією Іванівною) приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бояринцевою Ольгою Віталіївною було зареєстровано вищезазначену квартиру на праві власності за ОСОБА_2 на підставі ухвали по справі № 376/4042/23 виданої 02 січня 2024 року Сквирським районним судом Київської області (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71631237 від 16 лютого 2024 року).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є накладення арешту на майно аби уникнути зі сторони позивачки ОСОБА_2 раптового продажу квартири або вчинення будь-яких інших дій, які будуть порушувати права та законні інтереси ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Хмарчук Н.І. підтримала доводи апеляційної скарги та заяви, просила задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Іваницька О.П. проти доводів апеляційної скарги та заяви заперечувала, просила залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши ухвалу суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доводи заяви про забезпечення позову, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 2003 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_5 в рівних долях.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_4 , 05 лютого 2022 року склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Соловчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 124,125, відповідно до якого вона заповіла все своє майно - ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

17 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.03.2024 року квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована 12.02.2024 року на праві приватної власності за ОСОБА_2 згідно ухвали від 02.01.2024 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуваною ухвалою зачіпаються майнові права ОСОБА_1 , тому вона має право апеляційного оскарження вищевказаної ухвали.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали мирову угоду та подали її до суду на затвердження (а.с. 12).

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив того, що вона на визначених у ній умовах не суперечить закону, не порушує прав, свобод та охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Згідно з ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу (ч. 2 ст. 207 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі (ч. 4 ст. 207 ЦПК України).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що мирова угода про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 порушує права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , оскільки суд першої інстанції не перевірив хто є власником цієї квартири, якими об`єктивними доказами підтверджується право відповідача у справі на вказану квартиру, не перевірив склад спадкоємців після померлої ОСОБА_4 , не витребував у нотаріуса інформацію по спадковій справі.

Таким чином, районний суд не перевірив чи не суперечать закону умови мирової угоди та чи не порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, які відповідно до законодавства України мають право на квартиру, та дійшов суперечливого висновку про затвердження мирової угоди щодо визнання права власності на квартиру за позивачем.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування ухвали суду в цій частині і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до ст. 379 ЦПК України.

При цьому, вимога апеляційної скарги про визнання реєстрації права власності на квартиру недійсною задоволенню не підлягає, оскільки вона не грунтується на вимогах закону, а та обставина, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали про затвердження мирової угоди є підставою для внесення змін у Державний реєстр прав власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем.

Щодо заяви про забезпечення позову

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного позову є стягнення заборгованості.

Порушуючи питання про забезпечення даного позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира, яка визнана на праві власності за позивачем, у рахунок погашення боргу за визнаною судом мировою угодою, може бути відчужена, що порушить права та законні інтереси ОСОБА_1 .

З огляду на те, що між сторонами (позивачем та відповідачем) у даній справі виник спір щодо стягнення заборгованості та апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали, якою визнано мирову угоду та направлення справи для продовження розгляду, підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру не вбачається, тому в задоволенні заяви слід відмовити. Крім того, відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову під час апеляційного перегляду, не позбавляє права звернутися в суді першої інстанції з відповідною заявою, у разі якщо ОСОБА_1 буде залучена до розгляду у справі.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 152, 153, 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хмарук Наталії Іванівни - задовольнити частково.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 02 січня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Хмарук Наталії Іванівни про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2024 року.

Головуючий: Судді: