Справа № 234/300/22
Провадження № 2/202/1213/2024
18 червня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Пеки Д.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
У січні 2022 ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
В обґрунтування позову позивач в своїй позовній заяві вказала, що 11.06.2004 року її матір, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбали за договором купівлі-продажу у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .
У березні 2008 року ОСОБА_6 помер, та за своє життя право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 у встановлений законодавством спосіб не зареєстрував. Вказала, що оскільки у ОСОБА_6 за життя не виникло право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , то відповідачами по справі є попередні власники квартири, які є продавцями вищевказаної квартири за договором купівлі-продажу реєстровий №1251, посвідчений нотаріусом Чумаковою О.І.
Вказала, що починаючи з 2004 року по сьогодні позивач та її мати добросовісно, відкрито і безперервно володіли чужим майном, а саме 1/2 часткою квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить відповідачам по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки, ОСОБА_5 померла. Позивач звернулася 19.04.2021 року з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері до Третьої краматорської державної нотаріальної контори.
Зазначила, шо оскільки більше ніж 10 років позивач та її матір добросовісно, відкрито і безперервно володіли чужим майном, а саме 1/2 часткою квартири, розташованою у АДРЕСА_2 , то за нею може бути визнано право власності на зазначену частку квартири в порядку набувальної давності.
Вказала, що вона не знала і не могла знати про те, що володіла та користувалася 1/2 часткою квартири, розташованою у АДРЕСА_2 , право власності на яку досі не перереєстровано з відповідачів починаючи з 2004 року, тобто у неї не було найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна, оскільки документи на право власності на квартиру в розпорядження вона отримала тільки після смерті матері у 2020 року. Тому вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Просила суд: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 23 кв.м., житловою площею 12,7 кв.м.
Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження по справі.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.
Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням голови
Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 липня 2023 року № 747/0/15-23 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Краматорського міського суду Донецької області» змінено з 07 серпня 2023 року територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Водночас згідно з цим рішенням Вищої ради правосуддя Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська належить продовжити розгляд справ, які надійшли до 06 серпня 2023 року включно на розгляд цього суду у порядку, визначеному частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 15 березня 2022 року № 8/0/9-22.

Отже, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, що узгоджується з позицією Ради суддів України, викладеною у рішенні від 17.08.2023 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 25 жовтня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2023 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених в позові підстав та просила суд позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв та клопотань не надійшло. Відзиву на позов не надано,у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши позивача, з`ясувавши обставини у справі, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем у справі є ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 її батьками записані: батько ОСОБА_9 та матір ОСОБА_10 .

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 , виданий Суворовським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсон 20.10.1994 року, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розірвано та прізвище після розірвання шлюбу « ОСОБА_11 ».

Згідно з Договором купівлі-продажу від 11 червня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Чумаковою О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1251, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , діючи від імені неповнолітнього сина ОСОБА_4 , продавці та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , покупці, домовилися про наступне: продавці передали, а покупець прийняли у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_4 . Квартира належить продавцям на підставі свідоцтва на право власності, виданого органом приватизації міськвиконкому 26.12.2001 року, згідно рішення №10444/1 від 26.12.2001 року, зареєстрованого в краматорському міському бюро технічної інвентаризації 02.01.2002 року під №40436-П.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №253278888 від 19.04.2021 року, державним реєстратором ОСОБА_13 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 253278888 від 19.04.2021 12:49:19 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1251, виданий 11.06.2004, видавник: ОСОБА_14 , державний нотаріус Другої краматорської державної нотаріальної контори, право спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №263015651 від 24.06.2021 року, ОСОБА_5 є власником на праві спільної сумісної власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 27.10.2020 Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків).

Відповідно копії спадкової справи №77/2021, заведеної 19.04.2021 року Третьою краматорською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , з заявою про прийняття спадщини звернулася 19.04.2021 року донька ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Звертаючись до суду із даним позовом та в судовому засіданні позивач посилається на те, що з 2004 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , де проживала разом із матір`ю ОСОБА_5 так її цивільним чоловіком ОСОБА_6 , та проживає по теперішній час. Цивільний чоловік матері ОСОБА_6 та її мати померли. Про спадкоємців ОСОБА_6 позивачу невідомо. Оскільки з 2004 року проживав у спірній квартирі, вважає, що набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Судом установлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно відомостей, наданих Третьою краматорською державною нотаріальною конторою, інформація у Спадковому реєстрі щодо ОСОБА_6 відсутня, спадкова справа щодо майна ОСОБА_6 не заводилась.

За встановлених судом обставин ОСОБА_6 належить на праві спільної сумісної власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , інформації щодо спадкоємців відсутня

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормою ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 Цивільного кодексу України).

Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14.05.2019 у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Суд звертає увагу на те, що відповідачами у такій справі позивач зазначив продавців квартири, а не спадкоємці померлого.

При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, ураховуючи встановлене судом та наведене вище у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю, оскільки сам факт вселення до квартири матері та її співмешканця та спільне з ним проживання до дня його смерті не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, оскільки вселення до квартири з метою проживання, не є тотожнім з добросовісним заволодінням чужим майном, а відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності позивачем на частину квартири за набувальною давністю. Позивач не володів таким майном ні на момент його вселення, у разі доведення такого факту, ні на момент смерті ОСОБА_6 .

Також суд звертає увагу позивача, що згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.

Крім того, судом встановлено, що позивачем пред`явлено позов про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до відповідачів, які є неналежними відповідачами у справі, оскільки в разі відсутності спадкоємців померлого належним відповідачем є відповідна територіальна громада.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є також самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 48, 51, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 ), про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 28.06.2024 року.

Суддя Л.П. Слюсар