ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/899/23Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/419/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/899/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Молень Ростислав Богданович на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2024 року (ухвалене суддею Ромазан Л.С., повний текст рішення складено 30 січня 2024 року) в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року.

За час перебування у шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .

Після припинення подружніх відносин дочка проживає з нею і знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач з 2015 року і станом на день подачі позову самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, будь-якої допомоги чи уваги до дочки не проявляє.

Також зазначала, що відносно ОСОБА_2 зареєстроване кримінальне провадження ЄРДР №0001086 від 09.11.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та в рамках даного провадження його оголошено 18.02.2021 року відділом поліції в державний розшук.

Вважає, що зазначені обставини можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини та свідоме тривале нехтування ним своїми обов`язками, яке негативно впливає на стан і розвиток малолітньої ОСОБА_3 , відтак з цих підстав просила задовольнити її позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2024 року у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Вказує на те, що впродовж тривалого часу, а саме з 2015 року і на момент подання апеляційної скарги, відповідач не здійснював жодних спроб побачитися з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , не цікавиться її духовним та фізичним розвитком, не бере участі у матеріальному утриманні доньки.

Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_2 умисного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Наголошує, що тривале ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, різке розірвання стосунків та повне припинення спілкування із батьком, відсутність уваги та підтримки з його сторони негативно впливає на їх спільну дочку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись на доводи викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , яке видане 08 вересня 2014 року (а.с. 8).

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року у справі №606/2305/15-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 7).

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_2 залишилася проживати разом з матір`ю.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року є недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно вищевказаного висновку судом встановлено, що на даний час мати з дитиною проживають за кордоном (м. Неаполь Італія). Батько ОСОБА_2 з 2015 року проходив військову службу в АТО і до цього часу інформації про нього немає. Під час засідання комісії ОСОБА_1 в телефонному режимі повідомила, що з 2015 року і до сьогодні її колишній чоловік не спілкується із дочкою та не бере участі у її вихованні та матеріально не утримує, а для перебування за кордоном та оформлення документів на дитину, представлення її інтересів потрібна згода обох батьків. В подальшому житті дитини вона не проти, щоб батько брав участь у її вихованні, розвитку та спілкуванні з дитиною (а.с. 68-70).

З повідомлення Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.10.2023 року №27849 вбачається, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_2 (а.с. 75).

З відповідей відділення поліції №3 (м. Теребовля) Тернопільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області від 21 квітня 2023 року № 4112/114/01-2023 та від 08 травня 2023 року №4708/114/01-2023 вбачається, що слідчим Третього слідчого відділу слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Миколаєві 03 лютого 2021 року винесено постанову про оголошення в розшук гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно якого зареєстровано кримінальне провадження ЄРДР № 0001086 від 09 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України. 18.02.2021 року відділом поліції оголошено його в державний розшук і на даний час проводяться розшукові заходи для встановлення місця перебування ОСОБА_2 (а.с. 9,10).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела та не надала суду документальних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи і прийшов до правильного переконання, що на даний час відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносного малолітньої дочки ОСОБА_6 .

При вирішенні даного спору враховано висновок органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Микулинецької селищної ради від 10.10.2023 № 727, яким вирішено за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки - ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про умисне свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу як позбавлення батьківських прав.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Хоча судом зроблено правильний висновок щодо відсутності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, в той же час суд не надав належної правової оцінки обставинам, які вказують на неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків стосовно дочки ОСОБА_6 , зокрема в період з 2015 року до лютого 2021 року - часу оголошення його в державний розшук в рамках кримінального провадження, в якому він є підозрюваним .

Колегія суддів зазначає, що дані обставини не є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , однак, така неналежна його поведінка по відношенню до дитини не може залишитись поза увагою суду.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2024 року, попередивши ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної поведінки ОСОБА_2 по відношенню до дочки враховуються апеляційним судом при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, що інтереси дитини потребують позбавлення батька батьківських прав щодо неї.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2024 року змінити, доповнивши його вказівкою наступного змісту.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на Службу в справах дітей Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.