20 червня 2024 рокуСудді Львівського апеляційного суду Савуляка Р.В. стосовно постанови колегії суддів Судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованості у розмірі 920 288, 94 грн.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 920 288 (дев`ятсот двадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень 94 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9699 гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що ОСОБА_2 у 2018 році отримав від ОСОБА_1 заготовки для мозаїчного паркету для подальшої реалізації.

04 серпня 2021 року актом звірки розрахунку ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 гроші за передані йому заготовки для мозаїчного паркету на суму 25 190 євро /а.с.4/. Вказаний акт був написаний відповідачем власноручно, добровільно, без фізичного та морального тиску.

Між сторонами не припинилося зобов`язання, що виникло з договірних відносин про реалізацію товару, та не виникло зобов`язання, що виникає з договору позики.

ОСОБА_2 не розрахувався з ОСОБА_1 за отриманий ним для реалізації товар (заготовки для мозаїчного паркету) на загальну суму 25190 євро, що еквівалентно 920 288 гривень, що є підставною для стягнення зазначених сум.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Багрія О.Л. задоволено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 апеляційний суд дійшов висновків про те, що акт звірки розрахунків станом на 04 серпня 2021 року, згідно якого у ОСОБА_2 як фізичної особи виникло боргове зобов`язання на суму 25190 євро не замінює боргову розписку, оскільки в акті не зазначено за який період виник борг, протягом якого час борг має бути погашений.

Зазначений акт звірки писався ним як керівником ТОВ «Торгова група» «Тиса» та ДП «Латориця» ТОВ «Торгова група «Тиса» і на підставі попередньо укладених договорів про надання послуг з виготовлення паркету, Актів виконання робіт по виготовленню виробів з деревини відповідно до укладених господарських договорів.

Буть яких зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не має, а сам акт звірки не писався для ОСОБА_1 .

З таким висновком апеляційної суду погодитися не можна із наступних підстав.

Відповідно до чч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (п.7.43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року №924/1473/15).

Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п.83 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року№487/10128/14-ц).

Подібні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 та постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі №459/312/19.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Слід звернути увагу, що ОСОБА_2 , як службова особа - генеральний директор ТОВ «Торгова група «Тиса», документи, які пов`язані з господарською діяльністю підприємства особисто підписує та завіряє печаткою. У власноруч написаній ОСОБА_2 розписці (оригінал якої знаходиться у позивача ОСОБА_1 ) вказано: «Станом на 04.8.2021 року я, ОСОБА_2 , не розрахувався за заготовки для мозаїчного паркету на суму 25 190 Євро», підпис ОСОБА_2 , прізвище, дата-04.08.2021 року.

За змістом долучений до позовної заяви документ під назвою «акт звірки» є борговою розпискою, що підтверджує грошове зобов`язання ОСОБА_2 як фізичної особи перед ОСОБА_1 .

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у Постанові від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, найменування документа не є визначальним при встановленні правової природи боргового документа, іншими словами зміст превалює над формою; боргова розписка підтверджує не домовленість про передачу грошей у майбутньому, а факт заборгованості та зобов`язання із її повернення.

Як вбачається із змісту долученої позивачем боргової розписки, нею зафіксована не домовленість про передачу коштів у майбутньому, а уже наявний борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , а відтак й обов`язок відповідача про його повернення (оплату).

У розписці не зазначено, що борг виник у ТОВ «Торгова група «Тиса» перед ДП «Латориця», ТОВ «Інтер Дерев» чи іншим контрагентами на підставі попередньо укладених господарських договорів чи інших актів звірок, що є предметом розгляду в господарських судах.

Вказане спростовує висновок апеляційного суду про відсутність зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Враховуючи, що єдині правовідносини, які склалися між сторонами,- це відносини з позики грошових коштів, а також те, що відповідач не надав доказів виконання повернення коштів у визначених борговою розпискою строк та сумі яка там зазначена, то наявні підстави для стягнення заборгованих сум.

Отже, з огляду на викладене, постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, такою, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Суддя Львівського

апеляційного суду Савуляк Р.В.