Справа № 339/395/23
Провадження № 22-ц/4808/749/24
Головуючий у 1 інстанції Скригун В.В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просила зобов?язати Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області поновити її на роботі та укласти безстроковий трудовий договір шляхом винесення відповідного наказу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона працювала на посаді вчителя математики Болехівської середньої школи № 2 на умовах безстрокового трудового договору, починаючи з 23 серпня 1971 року. У зв?язку зі змінами в законодавстві, досягненням пенсійного віку та отриманням пенсії (абзац третій частини другої ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року №463-IX), наказом за №40-В від 30 червня 2020 року з нею припинено безстроковий трудовий договір. З 01 липня 2020 року укладено строковий трудовий договір терміном на один рік.

Згідно з наказом № 40-К від 20 серпня 2021 року, строковий трудовий договір з нею продовжено з 25 серпня 2021 року по 25 серпня 2022 року включно.

В подальшому, наказом №189-К від 26 серпня 2022 року позивачу продовжено строковий трудовий договір з 26 серпня 2022 року по 25 серпня 2023 року включно.

Наказом № 166-К від 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з роботи в зв?язку із закінченням дії строкового трудового договору.

Позивач посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 07.02.2023 року № 1-p/2023 у справі № 1-5/2020(118/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац третій частини другої ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року № 463-IX.

Отже вважала, що з 07 лютого 2023 року умова про строковий характер трудового договору між нею та відповідачем є недійсною, оскільки погіршувала її становище як працівника порівняно з законодавством України про працю.

У зв?язку з цим у відповідача виник обов?язок після 07 лютого 2023 року повідомити позивача про можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості як працівника для його укладення та у випадку її згоди перевести зі строкового трудового договору на безстроковий на підставі прийнятого Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023.

Болехівський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 28 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Поновив ОСОБА_1 з 25 серпня 2023 року в Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області на посаді вчителя математики; зобов`язав Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу. Стягнув з Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області 1073,60 грн. в дохід держави судовий збір.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник Болехівського ліцею № 2 «Науковий» Болехівської міської ради подав апеляційну скаргу. Вважає рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2024 року необґрунтованим та незаконним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі та укладення безстрокового трудового договору шляхом винесення відповідного наказу. Тобто, за твердженнями апелянта, в позовній заяві не було заявлено вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 166-К від 25 серпня 2023 року про її звільнення у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору. Таким чином, згаданий вище наказ ніким не оскаржувався та не скасовувався, тому на даний момент є чинним.

Апелянт стверджує, що позовна вимога про поновлення на роботі є похідною від вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, за якою позивач до суду не зверталася, так як і з вимогами щодо визнання незаконними наказів № 40-К від 20 серпня 2021 року та № 189-К від 26 серпня 2022 року, якими продовжувався строк трудового договору.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №738/31/22; від 12 липня 2023 року у справі №125/1514/20.

Отже, апелянт зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, тому виніс оскаржуване рішення з порушенням вимог ст. 264 ЦПК України та принципу диспозитивності, закріпленого в ст.13 ЦПК України.

Окрім того, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що свою волю на укладення строкового трудового договору та його продовження позивачка виявила, коли написала відповідні заяви, копії яких були надані до суду першої інстанції, а отже, і волю на припинення такого трудового договору після закінчення терміну, на який він був укладений.

Таким чином, уклавши строковий трудовий договір, позивач мала усвідомлювати, що вона буде працювати протягом строку, визначеного укладеним таким договором та по закінченню обумовленого строку буде звільнена із займаної посади.

Також апелянт зазначає те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зробив невірний висновок щодо переведення строкового трудового договору у безстроковий. Адже строковий трудовий договір з ОСОБА_1 був укладений на підставі чинних на той час нормативно-правових актів ще до 07 лютого 2023 року, тобто прийняття Конституційним Судом рішення №1-р/2023. У пункті 2 резолютивної частини рішення КСУ зазначено, що абзац третій частини 2 статті 22 Закону № 463, визнаний неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення КСУ рішення. Тобто положення законодавства про укладення строкових трудових договорів з педагогічними працівниками пенсіонерами втратило чинність із 7 лютого 2023 року і не може застосовуватись до тих правовідносин, які виникли з цієї дати. Отже, на час укладання строкового трудового абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним.

Таким чином, апелянт вважає що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги про зобов`язання Болехівської ліцею № 2 «Науковий» Болехівський міської ради Івано-Франківскої області укласти безстроковий трудовий договір, тим більше без зазначення конкретної дати його укладення, не є належним способом захисту.

Виходячи з наведеного, апелянт просить рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Томин С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, яку вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Доводи апелянта, що вимоги позивача про поновлення на роботі не підлягали до задоволення з огляду на те, що позивачкою не оскаржувався, а судом не скасовувався, наказ про звільнення її з роботи вважає безпідставними.

ОСОБА_3 у відзиві зазначає, обґрунтованим є висновок у рішенні суду першої інстанції про те, що за загальним правилом, ухвалення рішення Конституційного Суду України не призводить до автоматичного відновлення попереднього стану оформлення трудових відносин (відновлення безстрокових трудових договорів замість строкових або поновлення на посадах звільнених), проте надає додаткові можливості/механізми захисту порушених прав працівників залежно від фактичних обставин, документального оформлення та актуального стану справи.

Оскільки конкретний механізм відновлення порушених трудових прав у Рішенні Конституційного Суду України відсутній, можливими були декілька способів відновлення порушених прав позивачки: а) до закінчення терміну дії строкового трудового договору дострокове розірвання з нею строкового трудового договору та укладення безстрокового трудового договору; б) після закінчення терміну дії строкового трудового договору за відсутності заперечень з боку позивачки укладення безстрокового трудового договору.

Таким чином, маючи намір продовжувати трудові відносини з відповідачем, позивач неодноразово зверталась із заявою про укладення безстрокового трудового договору. У відповіді на її звернення від 01.05.2023 р. директор Болехівського ліцею № 2 «Науковий» ОСОБА_2 повідомив, що з нею було укладено строковий трудовий договір, який був чинним на той час. Це давало їй законні очікування на те, що безстроковий трудовий договір буде укладено після закінчення строкового.

Разом з тим Наказом № 166-К від 25.08.2023 р. відповідач звільнив її із займаної посади та повідомив, що не має наміру укладати із нею безстроковий трудовий договір. Більше того, як повідомив директор Болехівського ліцею № 2 «Науковий» та його представник під час судового розгляду, такого наміру у нього не було і в травні 2023 р., коли під час засідання профспілкового комітету Болехівського ліцею № 2 «Науковий» ОСОБА_2 запевняв, що вирішення питання про переведення вчителів-пенсіонерів на безстрокові трудові договори буде вирішуватися у серпні 2023 р.

Представник відповідача стверджує, що оскільки наказ про звільнення з роботи може бути визнаний протиправним та скасований у випадку звільнення працівника без законних підстав, а у відповідача не було обов`язку достроково припиняти строковий трудовий договір з позивачкою, у неї відсутні були достатні правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу про її звільнення.

Разом з тим вважає, що після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у зв`язку з тим, що у період дії строкового трудового договору з позивачкою не було укладено безстроковий трудовий договір, відповідний обов`язок у відповідача виник після закінчення строку його дії, тобто з 26.08.2023 року. Саме тому вона звернулася до суду з вимогою про зобов`язання відповідача укласти з нею безстроковий трудовий договір та поновлення її на роботі.

Отже, зазначає, що рішення Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20) надає позивачці додаткову можливість/механізм захисту порушених її трудових прав у вигляді права бути поновленою на роботі навіть з огляду на відсутність правових підстав для визнання протиправним наказу про її звільнення. Тому, стверджує, що найбільш ефективним способом захисту є звернення до суду одночасно з вимогою про поновлення ОСОБА_1 на роботі та укладення з нею безстрокового трудового договору.

Позивач ОСОБА_1 до суду не явилася, повідомлена про розгляд справи належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області - адвоката Кобиленець Т.В., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, третю особу ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представника позивача адвоката Томин С.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем був укладений строковий трудовий договір в період дії абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», якою було визначено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX. У рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року №463 IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.

Після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у позивача виникла можливість привести строковий трудовий договір у відповідність із чинним трудовим законодавством, зокрема перевести у безстроковий. 05 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року позивач зверталася із заявами до відповідача про укладення з нею безстрокового трудового договору. 23 серпня 2023 року позивач звернуся із заявою до відповідача у якій просила вважати укладений з нею строковий трудовий договір від 26 серпня 2022 року таким, що укладений на невизначений період у відповідності до ст. 39-1 КЗпПУ. Відповідач, не визнаючи права позивача на можливість укладення безстрокового трудового договору, наказом директора Болехівського ліцею №2 «Науковий» за №166-к від 25 серпня 2023 року звільнив позивача з посади вчителя математики у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Суд дійшов висновку, що починаючи з 07 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести позивача з строкового трудового договору на безстроковий у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023, і наказ про звільнення позивача не може вважатися законним, оскільки порушує права позивача на працю, а тому, враховуючи мету позивача, саме поновлення її на посаді вчителя буде ефективним способом захисту її трудових прав, а не зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Разом з тим суд першої інстанціїї в результаті розгляду справи поновив позивача на роботі, а також зобов`язав Болехівський ліцей №2 «Науковий» укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Болехівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ст. №2 Болехівської міської ради Івано-Франківської області, яка рішенням від 21 вересня 2021 року за №13-12/21 перейменована в Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області (а.с.8-9; 137).

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту" (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору), педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Підпунктом 2 пункту 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16 січня 2020 року №463-ІХ (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) передбачалося, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані були припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Крім того, Закон України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.

30 червня 2020 року директором школи ОСОБА_4 видано наказ №40-В про укладення з позивачем строкового трудового договору на один рік з 01.07.2020 року. Вказаним наказом переведено ОСОБА_1 з безстрокового трудового договору на строковий (а.с.21).

Наказом від 01 липня 2020 року за № 40/1-В ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду вчителя математики Болехівської ЗОШ І-ІІІ ст.№2 з повним тижневим навантаження на підставі трудового договору укладеного строком на один рік з 01.07.2020 по 30.06.2021 (а.с.20).

В подальшому, 20 серпня 2021 року директором школи ОСОБА_5 видано наказ №40-К про укладення строкового договору строком на один рік з 25.08.2021 по 25.08.2022 з вчителем математики ОСОБА_1 з неповним тижневим навантаженням, на підставі заяви позивача (а.с.10).

26 серпня 2022 року директором школи ОСОБА_6 видано наказ №189-К про укладення строкового трудового договору строком на один рік з 26.08.2022р. по 25.08.2023р.з та вчителем математики ОСОБА_1 , з неповним тижневим навантаженням, на підставі заяви позивача (а.с.11).

05 квітня 2023р. ОСОБА_1 звернулася із заявою до відповідача у якій просила укласти з нею безстроковий трудовий договір. З відповіді директора Болехівського ліцею №2 «Науковий» вбачається, що останній повідомив, що згідно наказу №189-К від 26 серпня 2022 року з нею укладений строковий трудовий договір, який є чинним (а.с.12-13).

03 травня 2023 року позивач повторно звернулася до відповідача з заявою про переукладення з нею строкового трудового договору на безстроковий трудовий договір на підставі Рішення Конституційного Суду № 1-р/2023. Згідно відповіді від 31 травня 2023р. відповідач повторно повідомив, що з нею укладено строковий договір, який є чинним на даний час (а.с.14-15).

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до директора ліцею ОСОБА_2 у якій просила вважати укладений з нею строковий трудовий договір від 26.08.2022 таким, що укладений на невизначений період у відповідності до ст.39-1 КЗпПУ. Згідно відповіді відповідача від 21 вересня 2023 року повідомлено про її звільнення в зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.16, 88).

Наказом №166-к від 25 серпня 2023 року звільнено вчителя математики ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2.ст.36 КЗпП України (а.с.17).

31 серпня 2023 року ОСОБА_1 направлено Укрпоштою копію наказу про звільнення, копію трудової книжки та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки, а 31 серпня 2023 року їх направлено повторно. 04 вересня 2023 року позивач з`явилась до закладу, підписала оригінал наказу в присутності свідків та отримала трудову книжку (а.с.93, 17).

Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, є недійсними.

Таким чином, законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.

Отже, починаючи з 7 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести ОСОБА_1 із строкового трудового договору на безстроковий, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023.

Посилання відповідача на наявність добровільної згоди позивача щодо переведення її на строкову форму трудового договору, судом під сумнів не ставиться, оскільки такі вимоги визначені статтею 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту». Проте така згода працівника була очевидно єдиною безальтернативною формою укладення строкового договору за умовами дії чинної на час укладення такого договору норми Закону. Однак вже із 7 лютого 2023 року такі вимоги закону визнано неконституційними. Як убачається із встановлених обставин справи, позивач тривалий час працювала у відповідному закладі, останні три роки повторно подавала заяву на продовження дії договору, оскільки іншого порядку, ніж укладення строкового договору, норма чинного спеціального законодавства не передбачала. Після ухвалення Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023 позивач знову висловила своє бажання продовжити дію трудового договору безстроково, ще до закінчення дії укладеного нею з навчальним закладом строкового договору.

Таким чином, відповідач мав вирішувати питання щодо можливості задоволення чи відхилення пропозиції позивача щодо укладення безстрокового договору, а не обмежуватись висновком про те, що сам факт закінчення строкового трудового договору є підставою для припинення трудових відносин. З урахуванням викладеного, висновок суду в частині незаконності звільнення позивача є обґрунтованим і відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна вимога про поновлення на роботі є похідною вимогою від вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, і яку позивач не заявляла при зверненні до суду, тому суд на думку відповідача вийшов за межі заявлених вимог, не можуть слугувати підставою для скасування оскарженого рішення. Так, статтею 235 КЗпП України чітко визначено спосіб захисту особи, яку звільнено незаконно, а саме звернення до суду із позовною вимогою про поновлення на роботі. Відповідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Тобто у разі заявлення вимог «про поновлення на роботі» суд повинен перевірити наказ (розпорядження) на відповідність закону. Діючим законодавством України не встановлено необхідність заявлення окремої вимоги про скасування наказу (розпорядження) про звільнення, оскільки вимога «про поновлення на роботі» по своїй суті обумовлює необхідність дослідження (перевірки) такого на предмет відповідності діючому законодавству України; крім того, підставою для поновлення особи на роботі безпосередньо є рішення про поновлення, а не рішення про скасування відповідного наказу (розпорядження). Апеляційний суд вважає, що вимога позивача про поновлення на посаді вчителя є належним та ефективним способом захисту її порушеного права і суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про незаконність наказу про звільнення позивача.

Доводи відповідача про те, що укладені строкові трудові договори зберігають свою чинність, оскільки перший такий договір відповідав актуальним на той час вимогам закону, а на укладення наступних строкових договорів позивач добровільно погоджувалася, не ґрунтуються на законі та порушують конституційне право позивача на працю.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (постанова Верховного Суду у складі колегії від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20)). Хоча сторонами і було укладено строкові договори, однак укладення їх на визначений строк було обумовлено не згодою сторін, а обмеженнями, встановленими у законодавстві, які в подальшому були визнані дискримінаційними.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що позивач до 18 березня 2020 року, коли набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, працювала в навчальному закладі постійно з 1971 року.

Після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20), ОСОБА_1 висловила пропозицію щодо укладення безстрокового трудового договору, що відповідає її дійсній волі. З її заяв можно достеменно і чітко встановити намір укладення безстрокового трудового договору, тому заперечення відповідача про нібито відсутність з її боку пропозиції укласти безстроковий договір, з урахуванням формулювання в заяві позивача про необхідність переукладення догвору, або про визнання строкового догвору безстроковим, можна розцінити як намагання уникнути обов`язку роботодавця дотримання норм КЗпП України.

Тому, колегія суддів вважає, що факт закінчення строкового трудового договору за встановлених у справі обставин не надав відповідачу правових підстав для звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. За наведених обставин наказ №166-К від 25 серпня 2023 року про звільнення позивача не може вважатися законним, і є таким, що порушує права позивача на працю. Тому, висновок суду першої інстанції про поновлення позивача з 25 серпня 2023 року на посаді вчителя математики відповідає вимогам закону.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 липня 2023 року у справі №738/31/22 та від 12 липня 2023 року у справі №125/15154/20, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18 та ін. Так, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). Висновки, викладені в постановах, на які посилається скаржник, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти з позивачем безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу, оскільки така вимога не є належним способом захисту порушеного права позивача, і як зазначалося вище, належним способом захисту порушеного права є поновлення позивача на посаді вчителя математики з 25 серпня 2023 року без обмеження строку дії трудового договору. Тому оскаржене рішення в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти з нею безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу.

Що стосується заяви представника позивача адвоката Томин С.В. про залишення апеляційної скарги відповідача без руху, колегія суддів зазначає наступне. Апеляційна скарга Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області надійшла до апеляційного суду 16 квітня 2024 року в якій скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2924 року, зазначивши причини пропуску строку, надав докази отримання копії повного судового рішення. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду. На час винесення вказаної ухвали в матеріалах справи були відсутні докази отримання скаржником апеляційної скарги через систему електронний суд, на підставі ч.2 ст.354 ЦПК України скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження. Оскільки питання про поновлення строку на апеляційне оскарження було вирішено апеляційним судом у відповідності до вимог закону на підставі наявних у справі письмових доказів, то заява представника позивача про залишення апеляційної скарги скаржника без руху не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено клопотання про закриття апеляційного провадження, яке обґрунтовано тим, що апеляційну скаргу Болехівського ліцею №2 «Науковий» підписано не керівником ОСОБА_2 , а іншою особою. Третя особа директор ліцею ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що апеляційна скарга підписана ним власноручно. Належних доказів на спростування вказаних обставин представником позивача не надано, у зв`язку з чим клопотання про закриття апеляційного провадження не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, при зверненні до суду із позовом, позивачем було заявлено такі позовні вимоги: про поновлення на роботі та зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу. Колегія суддів вважає, що вимога про зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому є однією вимогою немайнового характеру і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогою про поновлення на роботі під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

При зверненні до суду підлягав сплаті судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 1073, 60 грн (2684 *0,4=1073, 6 грн).

Згідно з п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Отже, під час звернення до апеляційного суду підлягав сплаті судовий збір за вимогу немайнового 1 610,40 грн за (1 073,60 грн*1,5= 1 610,40 грн).

Скаржником при подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 610, 40 грн (а.с.148), за одну немайнову вимогу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу задоволено частково.

У п.36 постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи, що апеляційну скаргу Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області задоволено частково, то з апелянта в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 536, 80 грн (50% від вимоги немайнового характеру).

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому відповідачу підлягають компенсації судові витрати у вигляді 50% судового збору за вимогу немайнового характеру, за подання апеляційної скарги у розмірі 805, 20 грн. за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Болехівського ліцею № 2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2024 року скасувати в частині зобов`язання Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу, стягненні судових витрат в розмірі області 1073,60 грн в дохід держави.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти з нею безстроковий договір шляхом винесення відповідного наказу відмовити.

Стягнути з Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, , який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 12, м. Болехів Івано-Франківської області в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 536,80 грн.

Компенсувати Болехівському ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, , який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 12, м. Болехів Івано-Франківської області за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 805,20 грн.

В решті залишити рішення без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 липня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський