РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/16963/22

Провадження № 22-ц/4815/444/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н.М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимків С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей орган опіки та піклування

виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року у складі судді Панас О.В., ухвалене в м. Рівне о 12 годині 34 хвилини, повний текст рішення складено 08 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про зміну способу стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30.05.2016 року у справі № 569/3779/16-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року з відповідача вирішено стягнути на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 28.01.2019 року до досягнення кожною дитиною повноліття. Аліментів, які стягуються з відповідача на даний час, в умовах значного підвищення цін на товари як промислової, так і продовольчої групи, з урахуванням віку дітей, зростання їх потреб явно недостатньо для матеріального утримання дітей. Відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, і іншої матеріальної допомоги на якісне забезпечення матеріальних та духовних потреб дітей не здійснює. За період з моменту фактичного припинення з відповідачем шлюбних стосунків, тобто з 2012 року, їхні діти весь час проживали з нею, а з 2015 року і по даний час з її теперішнім чоловіком ОСОБА_5 , якого вони називають татом, та з власної ініціативи взяли собі його прізвище. Починаючи з 2012 року відповідач ОСОБА_2 життям дітей не цікавиться та участі у їх вихованні та утриманні не бере. У 2020 році Рівненським міським судом відповідача позбавлено батьківських прав відносно дітей, однак вказане рішення скасоване Рівненським апеляційним судом від 16 січня 2020 року. Станом на 11 квітня 2021 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання дітей становила понад сімдесят тисяч гривень і була погашена з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Рішенням Волинського апеляційного суду від 08 червня 2022 року позов відповідача задоволено в частині встановлення графіку побачень з дітьми, в решті позовних вимог, а саме в усуненні перешкод у спілкуванні з дітьми, відмовлено. На даний час заборгованість зі сплати аліментів становить 24 066 грн. За період з 2012 року по даний час відповідач жодного разу з власної ініціативи не приїхав у м. Рівне, щоб провідати дітей за місцем проживання, за виключенням квітня 2021 року, коли під час епідемії коронавірусу, без попередження, не враховуючи інтересів дітей, намагався забрати їх до м. Харкова без їхньої згоди та ще й під час навчального процесу. Фактично відповідач протягом десяти років свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню дітей та ухиляється від їх виконання, не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що, безумовно негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; взагалі самоусунувся від спілкування з дітьми; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дітьми норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створив жодних умов для отримання ними освіти. Відповідач як батько втратив будь-які контакти з дітьми і за період з часу попередження його апеляційним судом про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, жодних висновків не зробив, а навпаки, створює лише імітацію бажання спілкування з дітьми, допустив повторно заборгованість зі сплати аліментів в сумі 24 066 гривень, жодного разу не провідав дітей за місцем навчання чи проживання, проігнорував всі графіки побачень, встановлені судом. З наведених підстав просила суд змінити розмір встановлених рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття, які стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП № НОМЕР_1 , на 33% від усіх видів заробітку ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку; за ухилення від виконання батьківських обов`язків позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Рівненського міського суду від 05 лютого 2024 провадження у справі в частині вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року вказаний позов задоволено. Змінено спосіб стягнення аліментів та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку з задоволенням позову про зміну розміру аліментів, припинити з моменту набрання рішенням законної сили подальше примусове виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року у цивільній справі № 569/1757/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів у частині стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 .

У разі наявності заборгованості за вказаним рішенням суду проводити стягнення нарахованої заборгованості по аліментах до повного виконання.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав стосовно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 992 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в прибуток держави судові витрати в сумі 992 грн. 40 коп..

Рішення суду першої інстанції в частині зміни аліментів вмотивоване положеннями ст. 192 СК України, яка передбачає можливість зміни судом розміру аліментів, визначених за рішенням суду або домовленістю між батьками, за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав вмотивоване положеннями ст.ст. 164, 166 Сімейного кодексу України, якими визначено підстави позбавлення батьківських прав та обґрунтоване доказами винної поведінки й свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, яке полягає у свідомому самоусуненні від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, що стало підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про наявність підстав позбавлення його батьківських прав та пояснює, що після розірвання шлюбу з позивачкою у 2012 році вона переїхала з Харкова, де проживала сім`я, до міста Рівне. Зауважує, що сторони усно домовилися про те, що він як батько забезпечуватиме дітей матеріально, що й мало місце в подальшому. Стверджує, що кошти на утримання синів він сплачував кожні два місяці, переводячи на картковий рахунок позивачки. Додає, що окрім цього існувала домовленість про те, що на всі вихідні кожної другої або третьої неділі він приїздитиме в місто Рівне та забиратиме сина ОСОБА_7 на прогулянки, дитячі розваги, а частину канікул він проводитиме за місцем реєстрації батька в місті Харкові; це ж саме стосувалось і молодшого сина ОСОБА_8 , але у майбутньому. Зазначає, що спочатку ці домовленості дотримувались, однак через деякий час після розлучення позивачка в телефонному режимі поставила його до відома про небажання бачити поряд з дітьми, оскільки вона зустріла іншого чоловіка, бажає створити з ним сім`ю і не хоче, щоб він, відповідач, був нагадуванням для неї і для дітей про минуле. Наголошує, що від часу переїзду позивачки з міста Харкова до міста Рівне вона перешкоджала йому у реалізації його батьківських прав щодо дітей, в тому числі щодо побачень з ними, у зв`язку з чим він був змушений у 2019 році подати позов до суду про надання йому можливості спілкування з дітьми в окремі дні. Зазначає, що судом першої інстанції порушено його право на доступ до правосуддя, оскільки справа розглянута без його участі і без належного повідомлення про час та місце розгляду справи. Додає, що з лютого 2022 року він не проживає за адресою реєстрації, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема Інформаційною довідкою з реєстру територіальної громади міста Харкова, а судом, в свою чергу, не було виконано процесуального обов`язку щодо встановлення дійсного місця проживання відповідача, що зумовило порушення його прав та обмежило можливість бути обізнаним про стан розгляду справи щодо нього під час її розгляду. Заперечує достовірність інформації щодо сплати ним аліментів, яка викладена в оскаржуваному рішенні, де зазначено, що ним допускалась заборгованість по сплаті аліментів, яка була погашена лише у жовтні 2023 року. Пояснює, що завжди брав участь в утриманні своїх дітей за весь час від дня їх народження та жодної заборгованості за аліментами не має, а єдиним випадком певної перерви в платежах стала повномасштабна агресія в лютому 2022 року і це відбулося не з його вини. В частині позовних вимог про позбавлення його батьківських прав стверджує, що дійсною метою позбавлення його як батька батьківських прав щодо синів є виключно бажання помсти позивачки та бажання вітчима усиновити його дітей. Наголошує, що проживання його дітей із вітчимом не може ставитися в залежність від того, що біологічний батько дітей повинен бути позбавлений батьківських прав. Зазначає, що судом не встановлено, що його поведінка є свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися: по-перше, триває війна, по-друге, він хворіє на бронхіальну астму, по-третє, відсутність у нього будь-якого заробітку, що утруднює йому сплату аліментів. Наголошує, що надані позивачкою докази не свідчать про злісне ухилення його від виховання дітей, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, винну поведінку щодо них, а тому позбавлення його батьківських прав є незаконним. Покликається на постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2022 року по справі №569/6164/19, якою встановлено, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми. Вказує на невідповідність фактичним обставинам справи покликання суду першої інстанції на те, що він не надає подарунків дітям та не приїздить, оскільки позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з дітьми в період до повномасштабного вторгнення, а після нього він сам не має можливості приїздити в місто Рівне через воєнні дії, однак подарунки дітям до днів народження він пересилає через платіжні системи. Заперечує наявність підстав для зміни розміру аліментів, які з нього стягуються, та зазначає, що передбачені законом підстави для цього відсутні, та вказує також, що не має доходів ані офіційних, ані неофіційних, про що ним надано достатньо доказів, тоді як твердження позивачки про можливість надавати аліменти у більшому розмірі ґрунтується виключно на її припущеннях. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду від 30.05.2016 (справа № 569/3779/16-ц).

Згідно свідоцтва про народження батьками неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 119, зареєстрований Відділом ДРАЦС Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьку є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Згідно свідоцтва про народження батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 2064 зареєстрований Відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Як вбачається із свідоцтва про зміну імені, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 змінив ім`я на ОСОБА_11 , згідно актового запису № 35, зареєстрованого Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Судом встановлено, що ОСОБА_10 05.10.2018 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , який було зареєстровано Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, актовий запис № 1673. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_12 ».

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 28.01.2019 року до досягнення кожною дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Положення вказаної статті містять перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Ними є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Звертаючись до суду з цим позовом про зміну способу стягнення аліментів, ОСОБА_1 такими обставинами зазначила недостатність розміру аліментів, які стягуються з відповідача на даний час, в умовах значного підвищення цін на товари як промислової, так і продовольчої групи, з урахуванням віку дітей та зростання їх потреб, а також вказувала, що відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, і іншої матеріальної допомоги на якісне забезпечення матеріальних та духовних потреб дітей не здійснює.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Виходячи зі змісту вказаної норми, закону умовою зменшення або збільшення розміру аліментів є зміна обставин, які враховувалися судом при визначенні розміру аліментів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) боржника, суд першої інстанції керувався загальними засадами регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, зокрема, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а також взяв до уваги право позивачки на зміну способу стягнення аліментів та положення частини другої статті 182 СК України, врахував засади розумності, виваженості та справедливості, а також принцип, передбачений ч.2 ст. 182 СК України (мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) та положення щодо розміру аліментів, які стягуються на утримання двох дітей.

З таким висновком місцевого суду апеляційний суд погоджується та вважає його таким, що відповідає як вище переліченим нормам закону, так і обставинам цієї справи.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, а також використано у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 372/2393/17, і наведені норми та тлумачення спростовують доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог позивачки про зміну способу стягнення аліментів.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про те, що зміна способу стягнення аліментів шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, є законним, справедливим, не порушує прав ні отримувача, ні платника аліментів, котрий, будучи фізично здоровою особою працездатного віку не позбавлений можливості працевлаштуватися таким чином, щоб мати змогу забезпечувати свою неповнолітню дитину належним чином до досягнення нею повноліття, та забезпечити поруч і з цим достатній рівень власного життя. Суд, при цьому, бере до уваги, що обов`язок батьків по утриманню неповнолітньої дитини є абсолютним та не може залежати від таких факторів, як війна, яка триває в Україні, а також відсутність доходу, про які вказує апелянт.

Покликання ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, на неправомірність позбавлення його батьківських прав щодо синів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає обґрунтованими, а відповідні вимоги позивачки такими, що не підлягають до задоволення.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача, ОСОБА_1 обґрунтовувала свою вимогу тим, що з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем у 2012 році останній не цікавиться життям їхніх спільних дітей, не бере участі в їх утриманні та вихованні, упродовж десяти років свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, втратив будь-які контакти з дітьми і за період з часу попередження його апеляційним судом про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, жодних висновків не зробив, а навпаки, створює лише імітацію бажання спілкування з дітьми, допустив повторно заборгованість зі сплати аліментів в сумі 24 066 гривень, жодного разу не провідав дітей за місцем навчання чи проживання, проігнорував всі графіки побачень, встановлені судом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має в тому числі орган опіки та піклування.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_2 заявив про необґрунтованість тверджень позивачки щодо свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, злісного ухилення від їх виконання, винну поведінку щодо них.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 08.05.2019 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав стосовно дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16.01.2020 року вказане рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.01.2021 року вказане рішення в частині позбавлення батьківських прав скасовано. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дітей та покладено на Орган опіки та піклування в особі Рівненської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Рішенням Рівненського міського суду від 19.04.2021 року, залишеним без зміни постановою Рівненського апеляційного суду від 02.12.2021 року, відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення графіку побачень з дітьми, зобов`язання вчинення певних дій.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року постанову Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 02 грудня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дітей, встановлення графіку побачень батька з дітьми скасовано, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 02 грудня 2021 року залишено без змін.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08.06.2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 квітня 2021 року в частині відмови у позові про визначення порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дітей, встановлення графіку побачень батька з дітьми скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення. Позов задоволено частково. Визначено наступний порядок участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні синів: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 : - надати ОСОБА_2 необмежене право спілкування з дітьми шляхом телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку; встановити графік побачень та спільного відпочинку з дітьми без участі матері - у третю суботу і неділю кожного місяця з 12 години до 16 години у населеному пункті за місцем фактичного проживання дітей. У решті вимог відмовлено.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Такого ж висновку і дійшов ВССУ в ухвалі від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц, зауваживши, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд вказав, що потрібно встановити винну поведінку батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркомани) або з інших не залежних від неї причин.

Такими незалежними від нього причинами апелянт вказав виконання обов`язку по захисту України внаслідок повномасштабного збройного вторгнення росії в лютому 2022 року та його активну інструкторську діяльність на добровільних засадах.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює ці правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , є передчасним. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року в частині задоволення вимог про позбавлення батьківських прав скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.