Справа № 359/3171/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7098/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Чирка С.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Чирки С.С., у цивільній справі № 359/3171/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Зазначав, що 23 січня 2021 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів в сумі 200 000,00 грн. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів ОСОБА_1 було власноруч видано розписку, відповідно до якої останній взяв на себе зобов`язання повернути запозичені кошти до 23 березня 2021 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконує своє зобов`язання за договором позики, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за позикою в розмірі 200 000,00 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 62 509,59 грн., 3% річних від суми боргу в розмірі 12 197,26 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 747,95 грн., а всього 346,454,80 грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 225 202,31 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 252,02 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 32 500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що жодних коштів від ОСОБА_2 в борг він не отримував. Розписка від 23 січня 2021 року була написана ним під примусом та на вимогу позивача з грубими порушеннями чинного законодавства для гарантування позивачу здійснення ним виплат по договору викупу автомобіля. Всі відносини, які існували між сторонами, стосувалися лише купівлі автомобіля в розстрочку у позивача. Також, зазначає, що ним було виплачено позивачу 195 000,00 грн.

Адвокат Кравець Д.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 200 000,00 грн. та зобов`язався їх повернути 23 березня 2021 року. На підтвердження укладення договору ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку від 23 січня 2021 року (а.с. 5).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача 225 202,31 грн. заборгованості за договором позики від 23 січня 2021 року, з яких: 200 000 грн. основна сума боргу, 5539,72 грн. - 3% річних, 17 637,94 грн. - інфляційні втрати та 2 024,65 грн. процентів.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані вище висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 надав суду розписку ОСОБА_1 від 23 січня 2021 року про отримання ним у борг коштів в сумі 200 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 23 березня 2021 року.

Відтак, вказана розписка є належним доказом отримання ОСОБА_1 коштів у вказаній сумі та укладення сторонами договору позики.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що не отримував грошові кошти від позивача та посилався на те, що боргова розписка, що є предметом спору, була написана ним внаслідок тиску та погроз позивача. Однак, на підтвердження вказаної обставини відповідачем не надано суду жодних доказів. Також, суду не надано доказів того, що після написання розписки, відповідач звертався до суду чи правоохоронних органів із відповідними заявами щодо вказаної обставини.

Враховуючи викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 200 000,00 грн., трьох процентів річних у розмірі 5 539,72 грн. та інфляційних втрат у розмірі 17 637,94 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та процентів в розмірі 2 024,65 грн., визначених на рівні облікової ставки НБУ.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 про те, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу викупу ним автомобіля у позивача, а не боргові правовідносини, а також на безгрошовість укладеного договору, оскільки такі посилання не ґрунтуються на належних і допустимих доказах та спростовуються текстом боргової розписки від 23 січня 2021 року, яка не містить посилання на домовленості, які виникли у зв`язку з виконанням договору про викуп автомобіля від 24 січня 2021 року.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики.

Відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена саме ним, та не надав суду доказів на підтвердження того, що позивач неправомірно заволодів цією розпискою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді