КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 757/8946/22-ц

провадження № 22-ц/824/785/2024

28 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за апеляційною скаргою представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в складі судді Головко Ю. Г.,

встановив:

19.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії.

Посилався на ті підстави, що з 05.12.2014 по 02.03.2015 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України. Проте, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства при його звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 05.12.2014 по 02.03.2015 в сумі 503 грн 98 коп.

Вказував, що його прийнято та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, що свідчить про те, що він перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України.

Зазначав, що відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач, посилаючись на положення статей 116 та 117 КЗпП України, просив зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 05 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні з 02 березня 2015 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року вказаний позов задоволено.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 05.12.2014 по 02.03.2015.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні, з 02.03.2015 по день фактичного розрахунку.

Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 992, 40 грн на відшкодування судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивача не було здійснено саме з вини Апарату Верховної Ради України, а тому саме відповідач повинен виплатити позивачу належні йому суми за невикористану відпустку.

Обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Невиплата позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, порушує майнові права та інтереси позивача, а тому остання підлягає стягненню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначив, що Апарат Верховної Ради здійснює повноваження щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку самостійно. Тобто, відповідач має здійснити відповідні нарахування, провести їх виплату, а особа, якій здійснено такі виплати, у випадку незгоди з їх сумою (розрахунком) не обмежена в реалізації свого порушеного права в судовому порядку.

08.12.2023 представник Апарату Верховної Ради України - Осядла М. В. на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та не враховано висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України.

ОСОБА_1 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 з 05.12.2014 по 02.03.2015 за строковим трудовим договором на постійній основі без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба).

Фактичним роботодавцем по відношенню до позивача був народний депутат України, який самостійно здійснював підбір помічників-консультантів, розподіляв обов`язки між ними та здійснював особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду, а також ніс відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Апарат Верховної Ради України лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцем - народним депутатом України. При цьому трудовий договір між позивачем та Апаратом Верховної Ради України не укладався.

Судом не враховано, що ОСОБА_1 звернувся до свого керівника - народного депутата України ОСОБА_2 з проханням не виплачувати йому компенсацію за невикористану відпустку. Народний депутат України ОСОБА_2 звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України з поданням не виплачувати помічнику-консультанту народного депутата компенсацію за невикористану відпустку. Вказана обставина свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті грошової компенсації за невикористані дня основної щорічної відпустки.

З огляду на те, що на дату звільнення ОСОБА_1 між сторонами не існувало спору щодо розміру суми, належної позивачу при звільненні, а тому суд першої інстанції не врахував зазначених обставин і невірно зобов`язав відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.

При цьому суд першої інстанції не здійснив розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із неправильного предмета та підстав цього позову та помилково вважаючи, що підстави для його розрахунку судом відсутні.

23.05.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Цикалевич В. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні представник Апарату Верховної Ради України - Осядла М. В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Цикалевич В. М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України №8150 від 15 грудня 2014 року ОСОБА_1 зараховано з 05 грудня 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України.

02 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до народного депутата України ОСОБА_2 з заявою про звільнення з посади помічника-консультанта з 02 березня 2015 року за згодою сторін. При звільненні просив не виплачувати компенсацію за невикористану відпустку ( а.с.75 т. 1).

02 березня 2015 року народний депутат України ОСОБА_2 звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України з поданням, в якому просив звільнити ОСОБА_1 з посади його помічника-консультанта з 02 березня 2015 року за згодою сторін. При звільненні не виплачувати компенсацію за невикористану відпустку.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 3265 від 16 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено 02 березня 2015 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 за угодою сторін ( пункт 1 статті 36 КЗпП України). Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 7,5 календарних днів невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України " Про статус народного депутата України".

В довідці від 22.03.2021 №20-20/253, виданій ОСОБА_1 керівником Управління кадрів Апарату Верховної Ради України зазначено, що за період роботи з 05.12.2014 по 02.03.2015 ним не використано 7,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

З відповіді першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України на лист від 13 липня 2021 року №30/5-2021/230078 (582076) про надання інформації стосовно ОСОБА_1 вбачається, що станом на 02 березня 2015 року розмір фонду , що використовувався для оплати помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 , складав 17 051,00 грн та розподілений у повному обсязі: ОСОБА_3 - 2 854 грн; ОСОБА_4 - 2 852 грн; ОСОБА_7 - 7 323 грн; ОСОБА_6 - 2 011 грн; ОСОБА_1 - 2 011 грн. У лютому 2015 року помічнику-консультанту ОСОБА_3 нарахована премія за рахунок економії фонду оплати праці помічників-консультантів у розмірі 4 837 грн. У зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників консультантів зазначеного вище народного депутата України, а також враховуючи заяву помічника-консультанта та подання народного депутата України на звільнення, в яких вказано не виплачувати компенсацію за невикористану відпустку, здійснити нарахування та виплату компенсації ОСОБА_1 при звільненні 02 березня 2015 року за 7,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки в розмірі 529,20 грн не було правових підстав.

Згідно з наданого відповідачем розрахунку, з яким позивач погодився, сума невиплаченої компенсації за невикористані ОСОБА_1 7,5 днів щорічної відпустки становить 529, 20 грн (а.с.86).

Спірні правовідносини виникли щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту ОСОБА_1 та відповідальності роботодавця у зв`язку з цим за статтею 117 КЗпП України.

Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів апеляційної скарги, Київський апеляційний суд виходить з такого.

У періоді, в якому позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України ( з 05 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року та мав 7,5 днів невикористаної щорічної основної відпустки, правовий статус помічників-консультантів народного депутата України визначався статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України від 17.11.1992 №2790-ХІІ ( у редакції, чинній на момент призначення позивача на цю посаду).

Відповідно до частини першої статті 34 Закону № 2790-XII у вказаній редакції народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах (частина третя статті 34 Закону № 2790-XII).

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (абзац четвертий частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII).

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів (абзац шостий частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII).

Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначається Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 за № 379/95-ВР відповідно до статті 34 Закону №2790-XII.

Статтею 3.1 цього Положення передбачено, що персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

За умовами прийняття на роботу, визначеними статтею 3.2 даного Положення, помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюються Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: 1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (стаття 4.1 Положення в редакції Закону №1519-ІV від 19.02.2004).

Статтею 4.2 цього Положення визначено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ, надається одне постійне робоче місце у службовому кабінеті народного депутата України.

Статтею 4.4 цього ж Положення урегульовано питання відпусток помічників-консультантів, за змістом якої помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не перебував у трудових відносинах з Апаратом Верховної Ради України, а його роботодавцем був народний депутат України, з огляду на таке.

Специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого роду.

Пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 N 769, викладеного в редакції Розпорядження Голови Верховної Ради України від 20.11.2014 №734, визначено, що Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Частиною першою статті 21 КЗпП України (у редакції, чинній на момент зарахування позивачки на означену посаду) визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Укладення договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (частини 3 та 4 статті 24 КЗпП України у цій же редакції).

Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи (частина перша статті 23 КЗпП України).

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина друга статті 23 КЗпП України).

Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 15.12.2014 зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 за його поданням на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України "Про державну службу".

Тож позивач працював на указаній посаді за умовами строкового трудового договору на постійній основі без поширення дії Закону України "Про державну службу" та був прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України ОСОБА_2 .

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 у справі №757/45463/16-ц, від 20.02.2019 у справі №757/57336/16-ц, від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" в редакції, що діяла на час звільнення позивача, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Судом встановлено, що у день звільнення позивача Апаратом Верховної Ради України не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошова компенсація за 7,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, розмір якої становить 529,20 грн, у зв`язку з чим, у відповідача виник обов`язок нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Разом з тим, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, здійснює повноваження щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку самостійно.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

У пунктах 29-31 постанови Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 640/22951/21 зазначено: «Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок суми такої компенсації належить до виключних повноважень відповідача, а тому уважав за належне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити особі грошову компенсацію за невикористані 139,5 календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 26.05.2006 по 20.09.2011 без визначення конкретної суми цієї компенсації.

Проте, така позиція суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, згідно з якою суд, установивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата належних працівникові сум при звільненні), повинен визначити розмір суми, яка не була виплачена працівникові при звільненні, що є належним і ефективним способом захисту його порушених трудових прав та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду.

Так, установивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівникові при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівникові заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні».

У постанові від 30. квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Під час розгляду справи суд першої інстанції вказаного не врахував, що призвело у вказаній частині до помилкових висновків.

Судом встановлено, що розмір невиплаченої позивачу компенсації за 7,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки становить 529,20 грн, що сторонами не оспорюється, а тому саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, розмір невиплаченої позивачеві при звільненні суми складав станом на 02 березня 2015 року 529,20 грн, яка на час розгляду справи виплачена не була.

При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів виходить з розрахунку, який обраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100(далі- Порядок №100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У цій справі судом встановлено, що позивач був звільнений з посади 02 березня 2015 року.

Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме січень-лютий 2015 року.

Так, кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні ( з 03.03.2015 по 15.09.2022 ) становить 2 754 дні, сума середньоденної заробітної плати позивача становить 100,55 грн ( 2011 грн +2 011 грн): 40 днів (робочі дні у січні та лютому 2015 року) (а.с.13).

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку - 2 754 х 100,55 грн = 276 914,70 грн.

Враховуючи обставини справи, розмір невиплаченої компенсації за дні невикористаної відпустки, підстави, з яких відбулась затримка у виплаті належних працівнику сум при звільненні, з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних позивачу сум при звільненні в сумі 500 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту прав позивача, проте помилився зі способом його судового захисту, рішення суду першої інстанції підлягає відповідній зміні з викладенням резолюбтивної частини рішення в наступній редакції:

" Позов задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 05.12.2014 по 02.03.2015 в сумі 529,20 грн.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 500 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України н а користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн 40 коп.".

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

" Позов задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 05.12.2014 по 02.03.2015 в сумі 529,20 грн.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 500 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України н а користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн 40 коп.".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05.07.2024.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук