ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» січня 2024 року

м. Харків

справа № 638/17477/21

провадження № 22ц/818/76/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивач Приватна фірма «А-ТЕТ», представниця позивача Дзюба І. М.,

відповідачка ОСОБА_1 , представник відповідачки ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року в складі судді Семіряда І.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року Приватна фірма «А-ТЕТ» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Будинок віднесено до переліку будинків, щодо яких Приватна фірма «А-ТЕТ» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі договору приєднання, опублікованого у Харківській міській газеті «Харьковские Известия» від 02 лютого 2017 року. Послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води власникам квартир у житловому будинку АДРЕСА_2 надаються з 01 березня 2017 року і дотепер.

Відповідачка як власниця квартири у вказаному вище житловому будинку отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак не виконує обов`язку щодо сплати у повному обсязі грошових коштів за отримані послуги, чим порушує умови договору та вимоги чинного законодавства України у сфері надання житлово - комунальних послуг. Квартира відповідачки підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. Ці послуги їй надавались та споживались. З приводу їх відсутності чи неналежної якості вона не зверталась, проте оплату не здійснювала.

Вказав, що станом на 11 листопада 2021 року у відповідачки утворилась заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року у розмірі 31 158,69 грн.

Зазначив, що розмір трьох відсотків річних становить 1 493,70 грн, інфляційні збитки 3 061,41 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватної фірми «А-ТЕТ» заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення, що склалася за період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року у сумі 31 158,69 грн, 3% річних 1 493,70 грн, інфляційні збитки 3 061,41 грн, судові витрати покласти на відповідачку.

Не визнавши позовні вимоги у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до Приватної фірми «А-ТЕТ» про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просила стягнути з Приватної фірми «А-ТЕТ» на її користь суму в розмірі 28 852,05 грн на відшкодування матеріальної шкоди, суму в розмірі 3 840 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати 1 500,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року позов Приватної фірми «А-ТЕТ» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватної фірми «А-ТЕТ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення 30 988,66 грн, три відсотки річних 74,09 грн, інфляційні витрати 249,58 грн, сплачену суму судового збору, пропорційно до задоволених вимог 2 081,60 грн, а всього 33 403,93 грн, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Приватній фірмі «А-ТЕТ» в задоволенні позову та визнати акт-претензію від 08 лютого 2022 року з додатками від 16 лютого 2022 року вх. № 32/03 дійсною.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що позивачем з 15 жовтня 2017 року централізоване опалення до її квартири не надається. Вона, як споживачка, фактично послугами з опалення її квартири не користується. Зазначила, що Приватна фірма «А-ТЕТ» неодноразово відмовляла направити представника теплопостачальної організації для складання акту про відсутність тепла у квартирі, а також підписання проєкту щодо встановлення лічильника « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у її квартирі, поки вона не сплатить заборгованість за надані послуги з тепла, починаючи з 15 жовтня 2017 року. Вказала, що за рекомендацією директора фірми між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір № 260817/1/7-ст від 26 серпня 2017 року на встановлення лічильника «ВОТЕ» у її квартирі. Ним виконано монтаж теплового лічильника, але не прийнято на баланс теплопостачальною організацією, що призвело до повної відсутності тепла у квартирі. Вказала, що судовий наказ Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 червня 2019 року у справі № 638/8856/19 про стягнення з неї заборгованості за опалення за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2019 року в розмірі 18 141,45 грн, інфляційних втрат 1 594,59 грн, суми 3% річних 443,17 грн та судового збору - 192,10 грн скасовано ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова. Посилалася на те, що позивач працює тільки з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 і дає дозвіл на встановлення лічильника « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у квартиру даного житлового будинку, видає технічні умови та вихідні дані, дає допуск до експлуатації та тільки фізична особа-підприємець ОСОБА_3 приймає участь у погодженні проєкту. ОСОБА_1 не має можливості укласти такий договір з іншою спеціалізованою компанією. Вона зверталася до п`яти компаній, які мають ліцензію на виконання всіх робіт із встановлення лічильника «ВОТЕ» у її квартирі, однак ними було відмовлено у наданні послуги через зазначені причини. Вказала, що позивач не направив представника теплопостачальної організації для встановлення причини відсутності тепла у її квартирі і складання відповідного акту на її чисельні виклики для встановлення факту не надання послуг з теплопостачання, тому 08 лютого 2022 року складено акт-претензія в односторонньому порядку. Також, вважала, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Так, не розглянуті її заяви про виклик свідків, не прийнято рішення про розгляд справи в загальному порядку та не постановлені відповідні ухвали з цих питань. Її не було вислухано в судовому засіданні, а судовий розгляд справи відбувся без її участі та без участі її представниці. Вважала, що залишення без розгляду її зустрічного позову є перешкоджанням доступу до правосуддя та права на справедливий суд, що призвело до неповноти судового розгляду. Всі докази з її сторони не були досліджені судом. В цей же день 21 лютого 2023 року суд розглянув по суті позовну заяву у її відсутності та її представниці, не зважаючи на воєнний стан в Україні та ведення бойових дій неподалік від м. Харкова, що є небезпечним для життя та здоров`я. Зазначила, що докази, надані позивачем після подання позовної заяви суд першої інстанції не мав права приймати та досліджувати, а повинен був відмовити у їх залученні. Вказала, що матеріали справи не містять протоколу судового засідання від 21 грудня 2022 року, але містять журнал судового засідання у кримінальному провадженні № 1137864 від 22 грудня 2022 року, який не стосується матеріалів даної справи. В ухвалі суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті від 21 грудня 2022 року зазначено, що судове засідання відбулося в присутності представника позивача ОСОБА_4 , але в матеріалах справи знаходиться довідка про те, що у судове засідання не з`явилися учасники справи та наявна розписка від 21 грудня 2022 року про повідомлення про наступне судове засідання з підписом представника позивача ОСОБА_4 про те, що вона особисто знаходилася в залі судового засідання. При цьому в матеріалах справи відсутній протокол та відеозапис судового засідання. Таким чином з матеріалів справи вбачаються суттєві протиріччя між документами щодо належного проведення судом судового засідання 21 грудня 2022 року. Судом першої інстанції не перевірено повноваження представника позивача ОСОБА_5 , оскільки в наказі про призначення на роботу не вказане прізвище особи, яка ознайомилась з наказом, що є підставою для сумніву у наданні до суду належних повноважень представника ОСОБА_5 . Також судом першої інстанції не досліджувались відеозаписи в судовому засіданні, що свідчить про неповноту судового розгляду. Зазначила, що представником позивача ОСОБА_4 подано клопотання про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду вже після виходу суду до нарадчої кімнати після розгляду позовної заяви по суті та вирішення питання про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду, що свідчить про недобросовісну поведінку представника позивача. Вказала, що протиправна поведінка Приватної фірми «А-ТЕТ» в особі її директора Берднікова В.О. підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2022 року у справі № 638/599/22 про адміністративне правопорушення за статтею 188-40 КУАП, якою встановлена вина ОСОБА_6 у невиконанні законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Вважала, що її претензії споживача з приводу непостачання тепла у її квартиру вважаються визнаними позивачем, як виконавцем (управителем), оскільки листом від 18 травня 2021 року № 22 позивач визнав, що отримав її заяву від 31 березня 2021 року вх. № 41/01 про відсутність тепла та прохання направити представника для складання акту про відсутність теплопостачання. Однак, в рішенні суду не вказано, з яких причин судом не розглянуто як доказ її заяву від 31 березня 2021 року до позивача про відсутність тепла та направлення свого представника для складання акту про відсутність тепла та не зазначено мотиви відхилення цього доказу. Стверджувала, що від неї, як відповідача, не надходила заява про застосування строку позовної давності, а її заперечення проти позову не є заявою про застосування строку позовної давності, отже суд першої інстанції незаконно розцінив її заперечення проти позову як клопотання про застосування строку позовної давності. Також судом незаконно стягнуто суму судового збору з неї, оскільки відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

10 серпня 2023 року поштою до суду апеляційної інстанції від Приватної фірми «А-ТЕТ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що судом першої інстанції при розгляді справи були повністю дотримані норми процесуального права, а обставини, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі є надуманими.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року за позовом Приватної фірми «А-ТЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку, передбаченому статтею 369 ЦПК України в приміщенні Харківського апеляційного суду без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватної фірми «А-ТЕТ» про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди та призначено справу до розгляду в приміщенні Харківського апеляційного суду на 19 вересня 2023 року о 11:30.

25 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції надано адвокаткою Найдьоновою О. Г. наказ про її заміну на адвоката Шандулу О. О. Доручення на надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 датовано 24 липня 2023 року. З матеріалами справи адвокат Шандула О. О. ознайомився 16 серпня 2023 року, ОСОБА_1 в неповному обсязі 31 серпня 2023 року.

06 вересня 2023 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надіслала клопотання про зупинення розгляду справи, в якому вона фактично просила відкласти розгляд справи на 2 місяця для заміни адвоката Шандули О. О. на іншого адвоката, про що вона написала заяву до Харківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги зі скаргою на дії адвоката Шандули О. О.

18 вересня 2023 року від ОСОБА_1 та 19 вересня 2023 року від адвоката Шандули О. О. до суду апеляційної інстанції надійшли заяви (клопотання) про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою адвоката Шандули О. О. Справу призначено до розгляду на 07 листопада 2023 року о 10:00.

31 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_8 надійшла заява про вступ у справу як представниці ОСОБА_1 за дорученням про надання безоплатної вторинної допомоги від 26 жовтня 2023 року.

03 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що її представниця ОСОБА_8 не виконала свої повноваження щодо неї та Харківський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги не вирішив питання щодо надання їй іншого адвоката та надала копію скарги на дії адвокатки.

07 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції від адвокатки Лютянської Н. С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що заміна адвоката на сьогоднішній день не здійснена та не узгоджена правова позиція з ОСОБА_1

07 листопада 2023 року розгляд справи розпочато та оголошено перерву до 28 листопада 2023 року о 10:00.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року клопотання ОСОБА_1 про об`єднання справ в одне провадження та перехід розгляду справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

13 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява адвокатки Лютянської Н. С. про ознайомлення з матеріалами справи, з якими вона ознайомилася 14 листопада 2023 року.

23 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими ОСОБА_1 ознайомилася в повному обсязі 24 листопада 2023 року.

24 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції від адвокатки Лютянської Н. С. надійшла заява про її заміну на іншого адвоката по цій справі.

27 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про ознайомлення з технічним записом судового засідання від 07 листопада 2023 року, з яким вона ознайомилася 27 листопада 2023 року.

28 листопада 2023 року в судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з заявою нового адвоката Шевченко Н. В., Ткачова В. О. (доручення від 22 листопада 2023 року) для ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні оголошено перерву на 05 грудня 2023 року о 09:00.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року об`єднано в одне провадження розгляд апеляційних скарг ОСОБА_1 на рішення та ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року за позовом Приватної фірми «А-ТЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватної фірми «А-ТЕТ» про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

12 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшли заперечення щодо клопотань ОСОБА_1 про витребування доказів, виклику свідків, визнання обов`язковою явку свідків, проведення виїзного засідання та залишення відзивів на апеляційні скарги без розгляду, в яких представниця позивача просила відмовити за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Розгляд справи призначено на 16 січня 2024 року о 10:30.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотань щодо витребування доказів, виклику свідків, визнання обов`язковою явку свідків, проведення виїзного засідання та залишення відзивів на апеляційні скарги без розгляду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачка не виконує свого обов`язку по оплаті наданих їй послуг, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості у визначеному судом розмірі з урахуванням строку позовної давності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Приватна фірма «А-ТЕТ» у м. Харкові є виробником теплової енергії, здійснює господарську діяльність і надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі ліцензії від 26 січня 2016 року №20, виданої Харківською обласною державною адміністрацією на виробництво та постачання теплової енергії, та статутних документів (а.с.65-91 том 1).

У міській газеті «Харьковские Известия» від 02 лютого 2017 року та на сайті http://izvestia.kharkov.ua/officiallv/1232071.html Приватною фірмою «А-ТЕТ» здійснено публікацію договору приєднання, на підставі якого фірмою надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с.20 том 1).

Пунктами 7 та 8 договору приєднання передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата за спожиті послуги вноситься споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Послуги оплачуються в готівковій чи безготівковій формі на поточний рахунок виконавця, зазначений у квитанції та в цьому Договорі.

За змістом пункту 30 договору фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору є отримання виконавцем поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору та/або безпосереднє підписання даного договору, та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) виконавця за надані послуги та/або факт отримання послуг після закінчення строків, що передбачені для процедури погодження умов договору згідно з частиною 4 статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 283947104 від 10 листопада 2021 року. Право власності зареєстровано 20 квітня 2015 року (а.с.15-16 том 1).

Станом на 11 листопада 2021 року за вказаною вище адресою утворилась заборгованість за період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року за послуги з централізованого опалення у сумі 31 158,69 грн, що підтверджується розрахунком, доданим до матеріалів справи, а також рахунками за опалення (а.с.21-53 том 1).

Нарахування здійснені у відповідності до тарифів, що затверджені рішеннями Харківської міської ради (а.с.54-59 том 1).

Також, Приватною фірмою «А-ТЕТ» нараховано 3% річних в розмірі 1 493,70 грн та інфляційні збитки 3 061,41 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що Приватна фірма «А-ТЕТ» у період з грудня 2019 року по квітень 2020 року інформувала своїх споживачів про уточнення розміру нарахувань за теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (а.с.60-64 том 1).

24 червня 2019 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано судовий наказ у справі № 638/8856/19, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватної фірми «А-ТЕТ» суму заборгованості за опалення та гарячу воду в розмірі 18 141,45 грн за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2019 року включно, суму інфляційних витрат в розмірі 1 594,59 грн, суму 3% річних в розмірі 443,17 грн, суму сплаченого судового збору в розмірі 192,10 грн (а.с.148 том 1).

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2020 року, в якій ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року виправлено описку, заяву ОСОБА_1 про скасування наказу за заявою Приватної фірми «А-ТЕТ» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості задоволено, скасовано судовий наказ від 24 червня 2019 року № 638/8856/19, провадження №2-н/638/1867/19 за заявою Приватної фірми «А-ТЕТ» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості (а.с.152-154 том 1).

31 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приватної фірми «А-ТЕТ» з заявою, яка зареєстрована за вх. № 41/01, в якій просила направити представника для огляду та складання акту щодо чи прийнято на баланс тепловий лічильник, встановити причину відсутності тепла в її квартирі з жовтня 2017 року по 31 березня 2021 року (а.с.131,147,171 том 1).

У відповіді № 22 від 18 травня 2021 року Приватна фірма «А-ТЕТ» на вказану вище заяву повідомила про відсутність у фірми будь-якої інформації про тепловий лічильник (вузол розподільного обліку теплової енергії) і не відомо про його встановлення у квартирі ОСОБА_1 . Нарахування за теплову енергію у її квартирі відбувається згідно з встановленими нормативами споживання. Повідомлено про те, що теплова енергія постачається всьому житловому будинку, у тому числі у її квартиру, і фірма не отримувала від заявниці жодної інформації про відсутність тепла у квартирі АДРЕСА_3 . Також попереджено, що у разі несплати наявної заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, фірма буде вимушено обмежити (припинити) надання комунальної послуги з моменту спливу 30 денного строку з дня отримання нею даного попередження (а.с.134-135,150-151,169-170 том 1).

19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала Приватній фірмі «А-ТЕТ» інформаційний запит на доступ до публічної інформації, який зареєстрований за вх. № 129/11, в якому просила надати інформацію щодо встановлення в її квартирі теплового лічильника та пов`язані з ним документи (а.с.166-168,172 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи 26 серпня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір № 260817/1/17-ст, за умовами якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе обов`язок з розробки робочого проєкту та монтажу вузла обліку споживання теплової енергії системою опалення квартири АДРЕСА_1 , в тому числі розробка робочого проєкту вузла обліку споживання теплової енергії системою опалення квартири, узгодження розробленого робочого проєкту за цим договором з Приватною фірмою «А-ТЕТ» та постановка вузла обліку за цим договором на комерційний облік (організація приймання вузла обліку теплопостачальною організацією) (а.с.12-13 том 2).

26 серпня 2017 року ОСОБА_1 подала Приватній фірмі «А-ТЕТ» заяву, в якій просила прийняти до експлуатації вузол комерційного обліку споживання теплової енергії на опалення квартири та оплату за опалення проводити за лічильником (а.с.9 зворот том 2).

З матеріалів справи вбачається, що робочий проєкт (лист узгоджень) вузла комерційного обліку споживання теплової енергії на опалення квартири АДРЕСА_1 не узгоджено (а.с.11 том 2).

10 січня 2022 року ОСОБА_1 на електронну пошту Приватної фірми «А-ТЕТ» направила заяву про відсутність тепла в квартирі (а.с.15-16 том 2).

08 лютого 2022 року складено акт-претензію на відсутність тепла у квартирі, яким встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 відсутнє централізоване опалення. Також встановлено, що на майданчику, у ніші (на 15 поверсі), де проходять труби теплової системи, встановлено вузол обліку теплової енергії на квартиру АДРЕСА_3 , але крани подачі теплової енергії на вказану квартиру перекрито. На тепловому лічильнику марки «APATOR POWOGAZ» LQM-III-ELF 1.5 DN20, заводський номер 1741602, показання спожитої теплової енергії нульові та батареї у квартирі АДРЕСА_3 холодні. Даний акт підписано ОСОБА_1 та сусідами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Комендант будинку ОСОБА_11 підписати акт відмовився (а.с.94 том 2).

Як вбачається з відповіді на акт-претензію № 05 від 28 лютого 2022 року Приватна фірма «А-ТЕТ» запропонувала ОСОБА_1 скласти відповідний акт 28 лютого 2022 року (а.с.137-140 том 2).

Із повідомлення № 20 від 19 грудня 2022 року Приватної фірми «А-ТЕТ», яке адресовано ОСОБА_1 вбачається, що 16 лютого 2022 року до фірми надійшов зазначений вище акт-претензія та запропоновано скласти акт 27 грудня 2022 року об 11-00 годині (а.с.112 том 2).

27 грудня 2022 року комісією в складі директора Приватної фірми «А-ТЕТ» Берднікова В.О., головного інженера Приватної фірми «А-ТЕТ» Аксьонова А.С. та заступника директора ПП «Сучасна безпека» ОСОБА_12 , за відсутності власника квартири АДРЕСА_3 складено акт обстеження централізованої системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 , за яким встановлено, що доступ до квартири АДРЕСА_3 представниками комісії був неможливий у зв`язку із відсутністю власника. Комісією проведено обстеження труб теплової системи під`єднаної до квартири АДРЕСА_3 та виявлено перекриття крана подачі теплопостачання в квартиру АДРЕСА_3 . Коли і ким здійснено перекриття крана подачі теплопостачання в квартиру АДРЕСА_3 є невідомим. Доступ до труб теплової системи, що знаходяться на сходовому майданчику п`ятнадцятого поверху є загальнодоступним та відкритим. Приватна фірма «А-ТЕТ» заходів щодо перекриття, опломбування, встановлення запірної арматури до теплової системи вищевказаної квартири раніше не вживало. Акт про відокремлення (відключення) квартири від мереж централізованого опалення представниками виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії також раніше не складався. Представниками комісії виявлено встановлення вузла обліку теплової енергії з відсутністю ознак опломбування вузла. Приватна фірма «А-ТЕТ» раніше не здійснювала опломбування вузла розподільного обліку та не приймала вузол на абонентський облік (а.с.145 том 2).

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надала до суду апеляційної інстанції: копію постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2022 року у справі № 638/599/22, якою внесено до Приватної фірми «А-ТЕТ» пропозиції про вжиття належних заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню адміністративного правопорушення (а.с.218-220 том 2); копію протоколу про адміністративне правопорушення від 11 січня 2022 року, складеного Громадською приймальною Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Харківській області відносно директора Приватної фірми «А-ТЕТ» ОСОБА_6 щодо порушення права ОСОБА_1 на інформацію (а.с.221-224 том 2).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - № 2189-VIII) у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як вбачається з положень вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Із практики ЄСПЛ вбачається, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом першої інстанції застосовано строк позовної давності, оскільки суд першої інстанції розцінив заперечення відповідачки як клопотання про застосування строку позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18), від 09 червня 2021 року у справі № 752/12242/19 (провадження № 61-11752св20), від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19 (провадження № 61-17882св21).

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка ОСОБА_1 не заявляла в суді першої інстанції про застосування наслідків пропуску позовної давності, про що вона зазначає і в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції помилково розцінив заперечення відповідачки як клопотання про застосування строків позовної давності та застосував у даній справі наслідки спливу позовної давності, тому доводи ОСОБА_1 щодо цього є обґрунтованими. Однак, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20 (провадження № 61-5870св22), 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження №61-4060св23), 21 червня 2023 року у справі №757/42885/19-ц (провадження №61-9060св220) судова колегія вважає, що підстав для зміни або скасування судового рішення саме з цих доводів апеляційної скарги не вбачається, виходячи з принципу заборони повороту до гіршого, який означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Ухвалюючи судове рішення та стягуючи заборгованість за три роки, суд першої інстанції, як вже було зазначено вище, помилково застосував строк позовної давності та стягнув суму заборгованості за три роки з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року, застосовуючи статтю 625 ЦК України, в сумі 33 403, 93 грн. Якщо врахувати доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , сума стягнення буде становити 35 713, 80 грн, що є недопустимим, оскільки погіршує її становище.

У зв`язку з чим судова колегія вважає за можливе залишити суму стягнення, визначену судом першої інстанції, та не враховувати ці доводи апеляційної скарги.

Разом з тим стягуючи встановлену судом суму заборгованості, суд першої інстанції правильно визначився в тому, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачці, матеріали справи не містять, тому посилання ОСОБА_1 на те, що з 15 жовтня 2017 року централізоване опалення до її квартири не надається, вона, як споживач, фактично послугами з опалення її квартири не користується, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про те, що вперше 31 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приватної фірми «А-ТЕТ» з заявою, в якій просила направити представника для огляду та складання акту щодо того, чи прийнято на баланс тепловий лічильник, а також встановити причину відсутності тепла в її квартирі з жовтня 2017 року по 31 березня 2021 року. На що отримала відповідь, в якій зазначено про відсутність у фірми будь-якої інформації про тепловий лічильник (вузол розподільного обліку теплової енергії) і не відомо про його встановлення у квартирі ОСОБА_1 . Вказано, що фірма не отримувала від заявниці жодної інформації про відсутність тепла у квартирі АДРЕСА_3 .

Тобто, до 31 березня 2021 року ОСОБА_1 не зверталася до позивача із повідомленням про те, що до її квартири теплова енергія не надходить. В подальшому, після отримання цієї відповіді від 18 травня 2021 року, ОСОБА_1 впродовж 2021 року не зверталася до позивача із даним питанням.

Вдруге, а саме у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою щодо відсутності у її квартирі тепла. 08 лютого 2022 року складено акт-претензію на відсутність тепла у квартирі, на що 27 грудня 2022 року комісією в складі директора Приватної фірми «А-ТЕТ» Берднікова В.О., головного інженера Приватної фірми «А-ТЕТ» Аксьонова А.С. та заступника директора ПП «Сучасна безпека» ОСОБА_12 , за відсутності власника квартири АДРЕСА_3 , складено акт обстеження централізованої системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 , за яким виявлено перекриття крана подачі теплопостачання в квартиру АДРЕСА_3 . Коли і ким було здійснено перекриття крана подачі теплопостачання в квартиру АДРЕСА_3 є невідомим. Доступ до труб теплової системи, що знаходяться на сходовому майданчику п`ятнадцятого поверху є загальнодоступним та відкритим. Приватна фірма «А-ТЕТ» заходів щодо перекриття, опломбування, встановлення запірної арматури до теплової системи вказаної вище квартири раніше не вживало. Акт про відокремлення (відключення) квартири від мереж централізованого опалення представниками виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії також раніше не складався. Представниками комісії виявлено встановлення вузла обліку теплової енергії з відсутністю ознак опломбування вузла. Приватна фірма «А-ТЕТ» раніше не здійснювала опломбування вузла розподільного обліку та не приймала вузол на абонентський облік.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник не довели, що послуги з централізованого опалення до квартири ОСОБА_1 не надавалися саме в спірний період 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року. Як пояснила ОСОБА_1 та її представник будь яких доказів того, що послуги з централізованого опалення до квартири ОСОБА_1 не надавалися у цей період у них немає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що підстав вважати, що Приватною фірмою «А-ТЕТ» у період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року не надавалися послуги з централізованого опалення до квартири ОСОБА_1 немає, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Акт-претензія від 08 лютого 2022 року та акт обстеження централізованої системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 від 27 грудня 2022 року також цього не спростовують, оскільки не охоплюють період, заявлений у позовній заяві Приватної фірми «А-ТЕТ».

Твердження ОСОБА_1 про те, що позивач неодноразово відмовляв направити представника теплопостачальної організації для складання акта про відсутність тепла у квартирі; що виконано монтаж теплового лічильника, але не прийнято на баланс теплопостачальною організацією, що призвело до повної відсутності тепла у квартирі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки належних доказів щодо цього матеріали справи не містять та до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачка фактично отримувала житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1 на те, що з матеріалів справи вбачаються суттєві протиріччя між документами щодо належного проведення судом судового засідання 21 грудня 2022 року; що судом першої інстанції не перевірено повноваження представника позивача ОСОБА_5 , оскільки в наказі про призначення на роботу не вказане прізвище особи, яка ознайомилась з наказом, що є підставою для сумніву у наданні до суду належних повноважень представника ОСОБА_5 ; що представником позивача ОСОБА_4 подано клопотання про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду вже після виходу суду до нарадчої кімнати після розгляду позовної заяви по суті та вирішення питання про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду, що свідчить про недобросовісну поведінку представника позивача, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи судовий розгляд справи здійснювався відповідно до вимог чинного законодавства.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що судом першої інстанції не розглянуті заяви про виклик свідків, не прийнято рішення про розгляд справи в загальному порядку та не постановлені відповідні ухвали з цих питань, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Крім того, у судовому засіданні від 21 лютого 2023 року судом постановлено відповідні ухвали без виходу до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджувались відеозаписи в судовому засіданні, що свідчить про неповноту судового розгляду, також є необґрунтованими, оскільки судом вирішено не досліджувати цей доказ через недоцільність у зв`язку з залишенням зустрічного позову без розгляду та з цього приводу постановлено відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання.

Аргументи апеляційної скарги про те, що 21 лютого 2023 року суд розглянув по суті позовну заяву у її відсутності та її представниці, не зважаючи на воєнний стан в Україні та ведення бойових дій неподалік від м. Харкова, що є небезпечним для життя та здоров`я, не заслуговують на увагу, оскільки між воєнним станом (бойовими діями) у державі та неявкою в судове засідання має бути причинний зв`язок, підтверджений належними доказами. Крім того ОСОБА_1 не була позбавлена можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням статті 212 ЦПК України (Постанова Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 686/16213/21 (провадження № 61-2671св23).

Посилання ОСОБА_1 на те, що протиправна поведінка Приватної фірми «А-ТЕТ» в особі її директора Берднікова В.О. підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2022 року у справі № 638/599/22 про адміністративне правопорушення за статтею 188-40 КУАП, якою встановлена вина ОСОБА_6 у невиконанні законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова не стосується суті даного спору, а стосується нерозглянутих підприємством заяв, які нею надсилалися.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, тому підстав для стягнення з неї судового збору немає, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-57цс18 вбачається, що у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Як вбачається з Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, N 7, ст.84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-185цс17 та 11 жовтня 2017 року у справі № 6-916цс17 висловлена правова позиція про те, що споживач звільняється від сплати судового збору лише при поданні позовної заяви і має сплатити судовий збір за подання до суду, зокрема апеляційної скарги.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

ОСОБА_1 дійсно є споживачкою, проте в даному випадку позивачем виступає Приватна фірма «А-ТЕТ» та ОСОБА_1 не є позивачкою за цими вимогами, а виступає боржницею (відповідачкою) у цій справі, у зв`язку з чим вона не звільнена від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, покладення на ОСОБА_1 судового збору не суперечить вимогам Закону.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання акту-претензії від 08 лютого 2022 року з додатками від 16 лютого 2022 року вх.№ 32/03 дійсним, колегія суддів вважає її безпідставною, оскільки ані Приватна фірма «А-ТЕТ», ані будь-яка інша особа наразі не ставить питання про його недійсність. Крім того, ОСОБА_1 не зверталась до суду першої інстанції з такою вимогою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на зазначені обставини, слід вказати, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ОСОБА_1 ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 липня 2023 року звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги компенсується за рахунок держави.

Що стосується постановлення окремої ухвали відносно адвокатки Приватної фірми «А-ТЕТ» ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вважала, що адвокатка відповідача немає повноважень на представлення інтересів відповідача, тому відносно неї необхідно постановити окрему ухвалу.

Частиною 2 статті 262 ЦПК України передбачено, що суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що представником в суді може бути адвокат або законний представник.

Частина 4 статті 62 ЦПК України передбачає, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Матеріали справи свідчать про те, що адвокатка Дзюба І. М. є представницею Приватної фірми «А-ТЕТ» на підставі ордеру (а. с. 212, т.1, а. с. 234, 251, т. 3).

До посилань ОСОБА_1 щодо того, що ордер повинен бути засвідчений підписом судді судова колегія відноситься критично, оскільки частина 5 статті 62 ЦПК України передбачає можливе посвідчення копії ордеру суддею. В матеріалах справи міститься оригінал ордеру, який посвідчення не потребує.

З огляду на наведене підстав для постановлення окремої ухвали щодо адвокатки Дзюба І. М. не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 січня 2024 року.