КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2024 року місто Київ.

Справа № 757/52993/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12436/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року (у складі судді Хайнацького Є.С., повний текст рішення складено 25.04.2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів, стягнення процентів та трьох відсотків річних

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - позивач-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - позивач-2, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення процентів та трьох відсотків річних.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що 20 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір № SАMDN1617, на виконання якого він вніс на рахунок № НОМЕР_1 25 000,00 доларів США.

13 травня 2013 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN37172 на виконання якого він вніс на рахунок № НОМЕР_2 35 070,00 доларів США.

За умовами укладених договорів банк сплачує проценти за вкладом згідно договору від 20 вересня 2013 року № SАMDN1617 у розмірі 8,0 % річних, а згідно договору від 13 травня 2013 року № SАMDN37172 - 9,75 % річних.

У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень АТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році їх рахунки були безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

Позивачі неодноразово зверталися до відповідача із письмовими заявами про розірвання договорів банківського вкладу та виплату належних їм коштів, однак їх вимоги банк не виконав.

У зв`язку із цим вони змушені були звернутися з позовом до суду про стягнення вкладів, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року та постановою Верховного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 757/61496/18-ц, їх позовні вимоги були задоволені, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року в сумі 58 067,07 дол. США, на користь ОСОБА_2 - заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року у розмірі 85 862,36 дол. США та 31,88 грн.

Враховуючи, що депозитні договори діють до повного їх виконання сторонами, з огляду на те, що вони заявляли та суди відповідно розглядали періоди стягнення відсотків та 3-х відсотків річних:

- до 18 грудня 2018 року включно (за договором № 5АМЦП1617 від 20 вересня 2013 року); до 18 грудня 2018 року включно (за договором № 5АМБП3817 від 13 травня 2013 року), а присуджені судом кошти були зараховані на їх рахунки 12 травня 2021 року, вважають, що мають право вимагати стягнення відсотків за вкладами та 3-х відсотків річних за періоди:

- з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року (за договором № 5АМОИ1617 від 20 вересня 2013 року);

- з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року (за договором № 5АМОИ3817 від 13 травня 2013 року).

Відповідач не повідомляв позивачів про зменшення розміру процентів на зазначені вище вклади. Таким чином, відсотки за договорами банківських вкладів повинні бути розраховані у тому ж розмірі, який зазначено у договорах, до дня повернення їм вкладів.

Враховуючи вищевикладене та керуючись нормами ЦПК України, просять суд:

- стягнути з AT КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN1617 від 20 вересня 2013 року відсотки за період з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року - 4 789, 04 дол. США та 3 % річних за період із 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року - 1 795, 89 дол. США ;

- стягнути з AT КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором № SAMDN3817 від 13 травня 2013 року відсотки за період з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року - 8 187, 64 дол. США та 3 % річних за період із 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року - 2 519, 28 дол. США; усі судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN1617 від 20 вересня 2013 року 3 % річних за період з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року у розмірі 1 795, 89 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN3817 від 13 травня 2013 року 3 % річних за період з 19 грудня 2018 року до 11 травня 2021 року у розмірі 2 519, 28 доларів США.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 1 146 гривень 57 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник відповідача - ОСОБА_3 22 травня 2024 року подала через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та витребувано матеріали справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та ухвалено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що відповідач у справі надав суду всі наявні у нього докази щодо здійсненого Банком переведення боргу за спірними договорами на іншу юридичну особу та повідомив суд про всі відомі Банку обставини станом на 10.02.2022р., з метою подальшого повного та об`єктивного встановлення судом всіх обставин при розгляді цієї справи.

Вказує, що ухвалення судового рішення у цивільній справі № 757/52993/21-ц безпосередньо впливає на права та обов`язки іншої юридичної особи - ТОВ "ФК "ФІНІЛОН", яка є на даний час Новим боржником за спірними договорами, які є предметом спору у даній справі.

Зазначає, що внаслідок укладання між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р. та переведення боргу за зобов`язанням Банку щодо виплати коштів за спірними договорами, які є предметом у даній справі, АТ КБ ПРИВАТБАНК з 17.11.2014 року не несе зобов`язань за цими договорами банківського вкладу, а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є Новим боржником за такими договорами.

Вважає, що згода Кредитора немає право встановлювального значення при укладанні договору між боржниками (Первісним та Новим), оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін, визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі. Таким чином, розміщення Банком повідомлення від 15.02.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк) до 15.02.2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" було цілком правомірною юридичною дією Банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання Банком у такий спосіб згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17.11.2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним.

Вказує, що є безпідставним та незаконним стягнення з Банку 3% річних на користь позивача ОСОБА_1 за період з 23.04.2021 по 11.05.2021 та на користь ОСОБА_2 за період з 16.04.2021 по 11.05.2021, тобто за той час, коли грошові кошти вже не перебували у володінні Банку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та витребувано матеріали справи.

3 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивачів на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги. Позивачі чи їхній представник в судове засідання не з`явились, заявою від 27 червня 2024 року просили розглядати справу без їхньої участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАMDN1617, на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_1 позивачем внесено 25 000,00 дол. США.

Між позивачем ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» 13 травня 2013 року укладено депозитний договір № SАMDN37172 на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 35 070,00 дол. США.

За умовами укладених договорів банк сплачує позивачу проценти за вкладом згідно договору № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року у розмірі 8,0 % річних, згідно договору № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року - 9,75 % річних.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивачів було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків.

16 листопада 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву позивача ОСОБА_2 про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN37172 та видачу вкладів та відсотків. 20 листопада 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву аналогічного змісту позивача ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN1617 та видачу вкладів та відсотків.

Оскільки вимоги позивачів банк не виконав, останні звернулися до суду з позовом про повернення коштів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року та постановою Верховного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 757/61496/18-ц, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року в сумі 58 067,07 доларів США, на користь ОСОБА_2 - заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року у розмірі 85 862,36 доларів США та 31,88 грн.

На виконання судового рішення у справі № 757/61496/18-ц з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» 12 травня 2021 року списано кошти, стягнені судом, та зараховані на банківські рахунки позивачів, відкриті в ПУМБ м. Києва, про що свідчать виписки по рахунку від 23 вересня 2021 року.

Сторони в договорах банківського вкладу передбачили право на односторонню відмову та момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. Згідно умов договорів № SAMDN0956 та № SAMDN0395 він вважається розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів.

Договорами банківських вкладів № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року та № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору (пункт 9 договорів).

Позивачі скористалися правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши банку вимогу про повернення вкладів, яка отримана останнім 16 листопада 2017 року (за договором банківського вкладу № SАMDN37172) та 20 листопада 2017 року (за договором банківського вкладу № SАMDN1617), про що свідчать наявні у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та що не заперечує банк у відзиві на позов та своїх поясненнях.

Отже, позивачі до закінчення строку дії договорів виявили намір про розірвання договорів банківських вкладів та ініціювали процедуру повернення їх грошових коштів. Відтак, з огляду на умови (пункт 9), договори депозиту вважаються розірваними з 19.11.2017 року - договір № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року; з 23.11.2017 року - договір № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року, тобто між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, вважав, що АТ «КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачем, а, відтак, є належним відповідачем у цій справі. Суд дійшов до висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних за прострочення повернення сум вкладів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договором, оскільки банк неналежним чином виконував зобов`язання за договорами вкладів від 13 травня 2013 року та 20 вересня 2013 року, вчасно не повернув належні позивачам кошти, які були ними внесені на депозит. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 19 та 23 листопада 2017 року відповідно права та інтереси позивачів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в нормах, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Враховуючи, що відповідач не виконав свої зобов`язання по поверненню грошових коштів за договорами банківських вкладів, суд першої інстанції правомірно на підставі частини 2 ст. 625 ЦПК України стягнув на користь позивача 3% річних, виходячи із розміру простроченого зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що неправомірними є висновки судів першої інстанції про стягнення з банку на користь позивачів 3 % річних, з посиланням на невчасне перерахування виконавчою службою коштів з відповідного депозитного рахунку, на який були зараховані такі кошти, які в свою чергу були примусово списані з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними з огляду на таке.

Як встановлено апеляційним судом та не заперечувалося сторонами, кошти, які стягнені судовими рішеннями в справі № 757/61496/18-ц, надійшли на рахунки позивачів 12 травня 2021 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягненої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зобов`язання вважається виконаним належним чином із часу зарахування коштів на рахунки стягувача, а не списання із кореспондентського рахунку банку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3013/18 (провадження № 12-116гс19, пункт 6.42), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19, пункт 6.40), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21), від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21 (провадження № 12-44гс22, пункт 8.44)).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 05 липня 2017 року в справі № 760/11577/15 (провадження № 6-1329цс16), оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 910/10427/19 (провадження № 12-70гс21) відступила від вказаних висновків.

Оскільки у цій справі предметом розгляду є стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, стягненого за рішенням суду, а не дії державного виконавця, то доводи апеляційної скарги про те, що невчасне перерахування виконавчою службою коштів з відповідного депозитного рахунку у цьому випадку є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не АТ КБ «ПриватБанк», є безпідставними.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 27 березня 2024 року у справі № 757/11520/21.

Доводи апеляційної скарги, що АТ «КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем за позовними вимогами у даній справі, оскільки 17 листопада 2014 року уклав договір з ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу, за умовами якого новим боржником стало ТОВ «ФК «Фінілон», колегія суддів вважає безпідставними.

Статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19.

Крім того, згідно із статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Для кредитора має суттєве значення особа боржника, оскільки від цього залежить забезпечення зобов`язання такими критеріями, як платоспроможність, добросовісність та надійність контрагента.

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Оскільки договір між сторонами укладено у письмовій формі, який містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін у цій справі, правочин щодо заміни кредитора також має бути укладено у письмовій формі, що спростовує доводи відповідача.

Під час судового розгляду відповідачем не надано доказів, що кредитор (позивач) надав дозвіл на заміну боржника, тому АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у даній справі.

Висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 305/1849/17, на які посилався відповідач у апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська