ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 705/1087/20
Провадження № 22-ц/821/1143/24
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Ярошенка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2024 року у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 про заборону виконавчих дій, у складі: головуючого судді Піньковського Р. В.,

в с т а н о в и в :

02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заборону виконавчих дій.

Заяву мотивував тим, що Відділ ДВС у місті Умані виніс в приватному порядку постанову про зміну номера виконавчого документа 705/1087/21 на 705/1087/20 без жодних правових підстав з перевищенням своїх повноважень і без скасування попереднього виконавчого документа та провадження. Тому проведення подальших виконавчих дій примусового характеру до офіційного оформлення виконавчого документу 705/1087/20 і без дотримання процедури, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження» є, на його думку, неприпустимим.

Просить суд встановити відділу ДВС у місті Умані заборону на вчинення виконавчих дій по виконавчому листу із зміненим номером 705/1087/20 у виконавчому провадженні 65480922 від 19.05.2021.

Судовий збір стягнути з відділу ДВС у місті Умані.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.04.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заборону виконавчих дій відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що в даному випадку дії та рішення працівників відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) вчинені та прийняті правомірно, в межах повноважень та при наявності до того законних підстав, інформації про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження і відновлення такого провадження до суду не надходило, тому суд дійшов висновку про відсутність порушень прав та законних інтересів боржника.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.04.2024 і направити справу до іншого суду.

Постановити окрему ухвалу про службовий злочин Уманського міськрайонного суду і ВДВС.

Судовий збір стягнути з ВДВС у м. Умані.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що судом першої інстанції через агента Міжнародного благодійного фонду ім. Рабі Нахмана Томасєвича О. О. направлено ВДВС у м. Умані фіктивний виконавчий лист 705/1087/21 за яким 19.05.2021 було відкрито ВП № 65480922.

Зазначає, що за незаконними діями відбувся арешт майна та пенсії. За ухвалою Верховного Суду від 01.06.2023 ВДВС незважаючи, що ухвала не має відношення до справи, незаконно зупиняє виконавчі дії, але продовжує стягнення грошей і перераховує їх стягувачу. Незаконно вносить правки у виконавчий лист без стягувача і суду, мотивуючи свої дії власною помилкою.

Вважає, що суд та ВДВС діяли незаконно, чим завдано психологічного насилля, матеріальних збитків, що потребує реабілітації та компенсації.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши та обговоривши наявні докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, відповідає приведеним вимогам з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Так, судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у старшого державного виконавця Кравченко М. В. перебувало виконавче провадження № 65480922 з примусового виконання виконавчого листа № 705/1087/20 виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

19.05.2021 у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65480922 (а.с. 62).

Згідно постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 був боржником у ВП № 65480922 з виконання виконавчого листа № 705/1087/20 2/705/1194/21, виданого 18 травня 2021 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області. Даною постановою внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме замість № ВД: 705/1087/21 2/705/1194/21 зазначити № ВД: 705/1087/20 2/705/1194/21, у зв`язку із виправленням опечатки (описки) в номері виконавчого документа. Про виявлену описку та її виправлення відповідною постановою, у своєму поясненні також зазначив і начальник відділу ОСОБА_3 (а. с. 63).

Ухвалою Верховного Суду від 01.06.2021 відкрито касаційне провадження, витребувано від Уманського міськрайонного суду Черкаської області матеріали цивільної справи № 705/1087/20, задоволено клопотання ОСОБА_1 та зупинено виконання рішення суду першої інстанцій у вищевказаній справі, яке Черкаським апеляційним судом 17.02.2021 залишено в силі, до вирішення питання в касаційному порядку.

30.06.2021, враховуючи ухвалу Верховного Суду від 01.06.2021, державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, копію якої направлено сторонам.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Вказаною постановою роз`яснено, що з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постановою Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУЮ (м. Київ) Кравченко М. В. від 15.06.2023 закінчено виконавче провадження № 65480922 згідно з п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 64).

Статтею 447 ЦПК України, яка регламентує право на звернення зі скаргою до суду визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Пунктом а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права або свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановлює ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Звертаючись до суду з даною скаргою ОСОБА_1 ставлячи питання про встановлення відділу ДВС заборони на вчинення виконавчих дій по виконавчому листу із зміненим номером, як на підставу для її задоволення посилається на те, що зміна номера виконавчого документу є незаконною, тому проведення подальших виконавчих дій в межах цього виконавчого провадження призведе до порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження», не зазначивши про яку саме заборону йдеться, на вчинення яких саме дій по виконавчому листу, у виконавчому провадженні № 65480922 від 19.05.2021 та зазначає № виконавчого документу 705/1087/20.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження». Указаний Закон є спеціальним законом, яким державний та приватний виконавці керуються при примусовому виконанні рішень суду та інших органів (посадових осіб).

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Таким чином, ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» спрямована на надання можливості виконавцю виправити помилки, що викладені у процесуальних документах в рамках виконавчого провадження, які б при цьому не змінювали б змісту документу.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 814/758/17.

Дослідивши матеріали справи, встановлено, що допустивши у автоматизованій системі виконавчого провадження технічну помилку у зазначенні номеру ВП, вона була виправлена постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 21.04.2023. Доказів оскарження чи скасування, у визначеному законом порядку, вказаної постанови ОСОБА_1 надано не було.

Таким чином, установивши, що винесена 21.04.2023 суб`єктом оскарження постанова «Про зміну (доповнення) реєстраційних даних» не впливає на права та законні інтереси сторін, на хід виконавчого провадження та не змінює зміст жодної постанови державного виконавця.

Крім того, п. 5 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Встановлено, що отримавши копію вказаної постанови Верховного Суду старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУЮ (м. Київ) Кравченко М. В. 15.06.2023 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 65480922. Згідно вказаної постанови державний виконавець при прийнятті такого рішення керувалася вимогами п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що в даному випадку дії та рішення працівників відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) вчинені та прийняті правомірно, в межах повноважень та при наявності до того законних підстав, суд не вбачав порушень прав та законних інтересів боржника, а тому вимоги ОСОБА_1 про заборону вчинення виконавчих дій у закінченому виконавчому провадженні є необґрунтованими та такими, що не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог скарги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів неправомірності дій Відділу ДВС . А отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що станом на час розгляду його скарги та подачі апеляційної скарги з нього продовжується стягнення за даним виконавчим провадженням є недоведеним.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Що стосується вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно Уманського міськрайонного суду Черкаської області та відділу ДВС у м. Умань,то такі вимоги є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 385 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частиною 1 ст. 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Тлумачення ч. 1 ст. 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 ЦПК України, суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Згідно з ч. 3 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.

Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) саме на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року в справі № 761/32388/13-ц дійшов висновку, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, не було встановлено підстав для постановлення окремої ухвали відносно вказаних суддів та начальника відділу ДВС у м. Умань.

Інші доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 03 липня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков