Справа № 495/5045/23
№ провадження 2/495/197/2024
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 квітня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.

за участю секретаря Ульвіс К.Є.

справа № 495/5045/23,

особисто позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення заборгованості по заробітної плати,

представника позивача на підставі ордеру адвоката Гербей А.А.

представника відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення заборгованості по заробітній платі, 05 червня 2023 року збільшивши свої позовні вимоги, остаточно просить суд стягнути з відповідача на його користь премію з нагоди святкування Нового року у розмірі 23100, 00 грн; різницю не виплаченої вихідної допомоги при звільнені у розмірі 173 975, 34 грн; визнати його право на отримання додаткової відпустки за час роботи в державному підприємстві «Адміністрація морських портів України», як батьку дитини інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки; стягнути з відповідача різницю не виплаченої компенсації відпусток у сумі 134 508, 86 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 22 лютого 2023 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 4 114, 44 грн; моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.; сплачений судовий збір; витрати щодо оплати витрат на правову допомогу; допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12 березня 2018 року № 126-к його прийнято на роботу в ДП «АМПУ» на посаду провідного юрисконсульта сектору супроводження проектів державно приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» згідно з ст. 32 КЗпП України, за переведенням з Білгород Дністровської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Наказом ДП «АМПУ» від 26 вересня 2018 року № 396-к сектор супроводження проектів державно приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління перейменовано на сектор договірної роботи відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи юридичної служби ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 25 березня 2019 року № 174-к його переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 15 липня 2020 року № 458-к його переміщено до відділу загально правової роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 28.10.2022 року № 383-к його переміщено до відділу загально правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Зазначає, що під час його роботи в ДП «АМПУ» наказом від 29 грудня 2018 року № 513-к з нагоди святкування Нового року заохочено премію у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП «АМПУ», проте визначена премія йому не була нарахована та виплачена.

Наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к його було звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та за 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку, який має двох дітей віком до 15 років.)

При звільнені відповідачем було враховано, що на час звільнення він є батьком двох дітей віком до 15 років, та йому було виплачено відповідну компенсацію, однак відповідачем не враховано, що на час звільнення, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 12 серпня 2019 року, його дитина визнана дитиною інвалідом (відповідна копія була надана до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та наявна у особовій справі).

Отже, відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», він, як батько дитини інваліда, має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, починаючи з 2021 року (дата набрання чинності відповідних змін до Закону України «Про відпустки».

Згідно із п. 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки», за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Таким чином, оскільки вже враховано та компенсовано при звільнені додаткову відпустку як батьку, який має двох дітей віком до 15 років, 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки, різниця невикористаної відпустки, як батьку дитини інваліда 2021, 2022 та 2023 роки складає 21 календарний день.

Крім того, з березня 2022 року він знаходився у простої, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу з лютого 2022 року та 21.02.2023 рік, розрахунковий період для визначення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для оплати компенсації за невикористанні відпустки вважає, що відповідач повинний був виходити з березня 2021 року по лютий 2022 року (останні 12 місяців, що передують даті звільнення та встановлення на підприємстві простою).

Загальна сума, що нарахована у розрахунковому періоді складає 730 914, 28 грн.

Загальна кількість робочих днів у розрахунковому періоді складає 247.

Таким чином вважає, що середньоденна заробітна плата для компенсації визначення за невикористанні відпустки складає 730 914, 28 грн /247 днів - 2959, 16 грн.

Кількість днів, що підлягають компенсації складає 71 календарний день: 20 днів (щорічна невикористана відпустка) +51 день додаткова відпустка за 2021, 2022 та 2023 роки, але загалом не більше 17 календарних днів за відповідний рік.

Таким чином, розмір компенсації відпустки повинний складати 2 959, 16 грн*71 день= 210 100, 36 грн.

Отже різниця між виплаченою та встановленою сумою що підлягає виплаті складає: 210 100, 36 грн 75591, 50 грн = 134 508, 86 грн.

Невиплата вказаних сум безумовно призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн.

На підставі вищевикладеного він і звернувся з позовом до суду.

01 серпня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог, зазначаючи, що заявлений позов є безпідставним, оскільки визначення коло працівників для преміювання перебуває у межах дискреційних повноважень роботодавця.

Відтак суд позбавлений можливості втручатися у процес визначення роботодавцем працівників для преміювання.

Керівник підрозділу в якому працював позивач, не передбачив у своєму рапорті преміювання для позивача з огляду на критерії, визначені у статті 2м Закону України «Про оплату праці».

Позивач визнав, що премія на підставі наказу від 29 грудня 2018 року № 513-к не нараховувалась та не виплачувалась, отже відсутність факту нарахування премії позбавляє працівника права її вимагати у судовому порядку.

11 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що факт наявності фінансової можливості ДП «АМПУ» сплатити одноразову премію у розмірі посадового окладу напередодні новорічних свят, відповідно до положень пункту 3.3.2 Колективного договору, підтверджується самим наказом ДП «АМПУ» від 29 грудня 2018 року № 513-к про преміювання працівників апарату управління з нагоди святкування Нового року.

Правомірність його вимоги щодо обов`язковості виплати премії згідно наказу ДП «АМПУ» від 29 грудня 2018 року № 513-к «Про заохочення працівників» підтверджується судовими висновками наведеними у постанові Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року по справі № 761/6255/19.

01 лютого 2024 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог, відповідно до якого просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог, зазначаючи, що 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення з 21 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України та проханням виплатити вихідну допомогу у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків відповідно до підпункту 3.2.2 пункту 3.2 Розділу ІІІ Колективного Договору трудового колективу ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки.

Разом з заявою про звільнення 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 подано заяву у якій повідомлено, що його дружина ОСОБА_3 у 2021, 2022 та 2023 року не скористалась додатковою відпусткою, як мати, яка має двох дітей віком до 15 років.

Наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к «Про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта відділу загально - правової роботи юридичного департаменту апарату управління, звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно п.2 наказу департаменту бухгалтерського обліку апарату управління наказано виплатити грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та за 30 календарних днів невикористаної соціальної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка, як батьку, який має двох дітей віком до 15 років), вихідну допомогу у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків відповідно до підпункту 3.2.3 пункту 3.2 Розділу ІІІ Колективного Договору трудового колективу ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та провести з ОСОБА_1 повний розрахунок у відповідності з чинним законодавством.

21 лютого 2023 року позивач ознайомився з наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к та отримав копію наказу, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільнені та трудову книжку.

Крім того, до розрахунку середньомісячної заробітної плати повинно брати розрахунковий період січень 2023 року та грудень 2022 року.

Оскільки протягом січня 2023 та грудня 2022 року позивач не працював та перебував у простої, то середню заробітну плату необхідно обчислювати виходячи з квітня та травня 2022 року.

Оскільки протягом жовтня та листопада 2022 року позивач не працював та також перебував у простої, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до посадового (місячного) окладу.

Саме такий послідовний механізм визначення розрахункового періоду передбачений Порядком та є єдиним вірним та законним для визначення розрахункового періоду середньої заробітної плати Позивача.

Звертає увагу суду, що Порядком не передбачено «розрив» чи «додаткове перенесення» розрахункового періоду, як не передбачено і «не врахування попередніх календарних місяців періоду».

Таким чином, обчислення середньої заробітної плати Позивача здійснюється шляхом множення посадового окладу на 2 місяці розрахункового періоду та діленням на число робочих днів за останні два календарних місяців січень та грудень (44 дні).

З огляду на зазначене та враховуючи, що розмір окладу позивача складає 32 526, 00 грн середньоденний заробіток позивача становить 1 478, 45 грн., відтак розмір вихідної допомоги складає: 1478, 45 *22 (44 робочі дні:2) 8 3 = 97 577, 70 грн.

Зазначена сума виплачена позивачу у день звільнення та не заперечується і позивачем.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено дві окремі підстави додаткової соціальної відпустки:

одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років; одному з батьків, які мають дитину з інвалідністю.

Такі відпустки надаються на підстави заяви працівника і документів, що підтверджують право на таку відпустку.

При цьому, як вбачається із зазначеної норми закону, законодавець передбачив в обох випадках, що тільки один з батьків має право на таку відпустку.

Тобто, для отримання такої відпустки, той з батьків, який на неї претендує має підтвердити документально, що інший з батьків таку відпустку не отримав.

Такий документ, у якому підтверджується, що другому з батьків дитини соціальна відпустка не надавалася, має бути належно оформлений і засвідчений в установленому порядку.

Разом з тим, позивачем подано заяву від 16 лютого 2023 року, у якій повідомлено, що його дружина ОСОБА_3 у 2021, 2022 та 2023 роках не скористалась додатковою відпусткою, як мати, яка має двох дітей віком до 15 років.

У зв`язку з чим і було компенсовано 30 календарних днів невикористаної соціальної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка, як батьку, який має двох дітей віком до 15 років) за однією підставою, що передбачена ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Водночас, належним чином оформлених та засвідчених документів, що підтверджували б факт не отримання додаткової відпустки одного з батьків, які мають дитину з інвалідністю, іншим з батьків позивачем до ДП «АМПУ» на момент проведення розрахунку не надано.

У поданій позивачем заяві від 16 лютого 2023 року про таку відпустку інформація відсутня.

Звертають увагу, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання права на отримання додаткової відпустки, сам собою не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Чине законодавство не передбачає звернення до суду для визнання права на отримання додаткової відпустки. Такий статус особа набуває автоматично при наявності встановлених чинним законодавством умов.

ДП "АМПУ" у день звільнення ОСОБА_1 у повній відповідності до вимог чинного законодавства провело з ним розрахунок, про що викладено у попередніх розділах, тобто відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, зазначене відповідно і виключає задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення як похідної вимоги від основної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з ДП "АМПУ" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22.02.2023 року по день ухвалення судового рішення, Позивач посилається на положення ст. 47, 116, 117 КЗпП України та виходить із розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 4 114, 44 грн.

При цьому, відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 КЗпП України викладено у новій редакції (редакція чинна на день звільнення Позивача) та відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Крім того, врахуванню підлягає той факт, що Позивач фактично самостійно створив підстави для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення невиплаченої компенсації за додаткову відпустку, як батьку дитини-інваліда, не вказавши про невикористання такої відпустки іншим з батьків у період роботи та день звільнення, та позовної вимоги про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, змінивши розрахунковий період для визначення середнього заробітку при розрахунку вихідної допомоги.

Крім того, уваги заслуговує факт звернення Позивача до суду зі стягненням премії до Нового року на підставі наказу від 29.12.2018 лише 16.05.2023 року, тобто майже після 5 років.

Також, застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, спричинить обтяжливий майновий тягар виплат ДП «АМПУ» та суперечитиме принципам принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Наказом Мінінфраструктури від 28.04.2022 №256 «Про закриття морських портів» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю здійснення обслуговування суден і пасажирів закрито морські порти Бердянськ, Маріуполь, Скадовськ, Херсон з дня набрання чинності цим наказом до відновлення контролю над зазначеними морськими портами.

Через військову агресію та мінну небезпеку вхід/вихід суден з інших морських портів України, розташованих на узбережжі Чорного моря, значно обмежено.

Судозахід в морські порти України Дунайського регіону також є обмеженим через постійні загрози ракетних ударів, мінну небезпеку та руйнівні обстріли росією об`єктів портової інфраструктури Дунайського регіону.

Враховуючи зазначене, ДП «АМПУ» в умовах воєнного стану, будучи державним підприємством стратегічного значення морської галузі, позбавлено умов та можливості ведення господарсько-фінансової діяльності, а також виконання законодавчих і статутних цілей та мети.

Зазначене зумовлює режим тотальної економії коштів підприємства, оголошення простою та призупинення дії трудових договорів, з огляду на низькі показники фінансових результатів діяльності підприємства.

Окрім того, позивачем не надано суду жодного доказу моральних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних ДП «АМПУ», а також доказів наявності завданої моральної шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Крім того, обґрунтування Позивачем моральної шкоди втратою нормальних життєвих зав`язків не відповідає фактичним обставинам з огляду на його подальше працевлаштування на підприємстві морської галузі.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

18 травня 2023 року Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін. (т.1 а.с. 210-211)

21 червня 2023 року Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., заява позивача про витребування доказів було задоволена. (т.2 а.с. 4)

26 жовтня 2023 року Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., заяви позивача про збільшення позовних вимог прийняти до розгляду. (т.2 а.с. 223, 224-226)

15 січня 2024 року відповідно до розпорядження № 4, здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. (т.2 а.с. 243)

15 січня 2024 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, головуючою суддею по справі визначена суддя Прийомова О.Ю. (т.2 а.с. 242)

16 січня 2024 року Ухвалою суду справа прийнята до провадження суді з призначенням справи до її розгляду по сутті. (т.2 а.с. 244)

Представник позивача, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши представника позивача, позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши надані докази, суд дійшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12 березня 2018 року № 126-к позивача було прийнято на роботу в ДП «АМПУ» на посаду провідного юрисконсульта сектору супроводження проектів державно приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» згідно за ст. 32 КЗпП України, за переведенням з Білгород Дністровської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Наказом ДП «АМПУ» від 26 вересня 2018 року № 396-к сектор супроводження проектів державно приватного партнерства відділу правового супроводження інвестиційної та зовнішньоекономічної діяльності юридичної служби апарату управління перейменовано на сектор договірної роботи відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи юридичної служби ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 25 березня 2019 року № 174-к позивача переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу правового супроводження інвестиційної діяльності та договірної роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 15 липня 2020 року № 458-к позивача переміщено до відділу загально правової роботи управління організації правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 28.10.2022 року № 383-к позивача переміщено до відділу загально правової роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 17 лютого 2023 року № 84-к позивача було звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та за 30 календарних днів невикористаної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку, який має двох дітей віком до 15 років.)

Нормативне обґрунтування

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно приписів частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, передбачено, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до абз. З п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлено, що до соціальної відпустки належить, зокрема додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною від 15.04.2021, який набрав чинності 09.05.2021, статтю 19 Закону України Про відпустки викладено у новій редакції та відповідно до якої одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Щодо позовних вимог про стягнення премії з нагоди святкування Нового року, суд приходить до наступного.

Наказом ДП «АМПУ» від 29.12.2018 № 513-к «Про заохочення працівників» відповідно до п. 3.3.2. Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, з метою матеріального заохочення працівників апарату управління ДП «АМПУ» на підставі рапортів керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ», за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну та плідну працю та з нагоди Нового року заохочено премією у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» та філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ» згідно з наведеним у наказі переліком (а.с. 23-26 т.1).

Відповідно до п. 3.3.2 колективного договору адміністрація зобов`язується при наявності фінансової можливості преміювати та заохочувати працівників, а саме, зокрема до державних, релігійних, професійних та інших свят.

Згідно з п. 3.3.5 колективного договору, адміністрація зобов`язується проводити виплати передбачені п.п. 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України. (а.с. 27-46 т.1).

Згідно наказу про заохочення працівників преміювання проводилося на підставі п. 3.3.2 Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016 - 2018 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці.

Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За приписами ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Статтею 98 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

З наведених норм Закону випливає, що премія відноситься до додаткової заробітної плати, встановлення її розміру є правом, а не обов`язком роботодавця.

Пунктом 3.3.5 Договору передбачено обов`язок проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України.

З викладеного вбачається, що виплата премій не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про морські порти», адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

З урахуванням положень Закону України «Про морські порти» саме на ДП «АМПУ» покладено обов`язок щодо розвитку морської транспортної інфраструктури України й відновлення стратегічних об`єктів портової інфраструктури та інфраструктури загального користування, в тому числі й модернізація та будівництво портових потужностей є предковою для ефективного виконання робіт з обслуговування вантажів, пасажирів та суден в морських портах України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не дотримався вимог ст. 21 КЗпП України, п.1.2 та 3.3.2 Колективного Договору в частині виплати йому заохочення у вигляді премії з нагоди свята Новий рік, оскільки святкова премія виплачується всім працівникам, а не окремому колу осіб та просив задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача на його користь премію до святкування Нового року у розмірі посадового окладу, а саме: у розмірі 23100 грн.

Суд не погоджується з вказаними ствердженнями позивача, оскільки преміювання робітників відбулось за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року.

На підставі викладеного, суд приходить висновку про те, що право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискредиційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі № 1840/2970/18, а саме преміювання та встановлення відповідних надбавок проводиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Отже, премії визначаються як з урахуванням прибутків, так і видатків, а також стратегією діяльності підприємства, та не є безумовним обов`язком адміністрації, та виключає правові підстави до стягнення з державного підприємства на користь позивача преміальних винагород за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну та плідну працю та з нагоди Нового року.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено порушення державним підприємством положень колективного договору в частині преміювання, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення різниці не виплаченої вихідної допомоги при звільнені у розмірі 173 975, 34 грн, суд приходить до наступного.

Суд погоджується з ствердженнями представника відповідача, що зазначена сума виплачена Позивачу у день звільнення, ДП «АМПУ» відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вірно здійснило розрахунок середнього заробітку та розміру вихідної допомоги, своєчасно здійснило виплату вихідної допомоги.

Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати вихідної допомоги.

Відповідно до п. 2 Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз.5 п.2 Порядку).

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Тобто, Порядком передбачений загальний випадок розрахункового періоду для обчислення середнього заробітку це останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, Порядок визначає особливі випадки та послідовний механізм обчислення середньої заробітної плати у разі настання таких випадків:

- якщо протягом останніх 2 календарних місяців працівник не працював, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні 2 місяці роботи;

- якщо у працівника відсутній розрахунковий період (тобто протягом останніх 4 календарних місяців працівник не працював), то середня заробітна плата обчислюється відповідно до установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

У позовній заяві подією з якою Позивач пов`язує необхідність у стягненні середнього заробітку є 21.02.2023 рік, день звільнення Позивача.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні було неодноразово продовжено.

Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» з 01.03.2022 року встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

У загальному випадку до розрахункового періоду необхідно було б брати січень 2023 року та грудень 2022 року.

Однак, враховуючи запроваджений простій, для визначення розрахункового періоду необхідно враховувати особливі випадки.

Таким чином, оскільки протягом січня 2023 року та грудня 2022 року Позивач не працював та перебував у простої, то середню заробітну плату йому обчислювали виходячи з квітня та травня 2022 року.

Протягом жовтня та листопада 2022 року Позивач не працював та також перебував у простої, то середня заробітна плата обчислена відповідно до посадового (місячного) окладу.

Згідно з п. 4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до п. 8 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Таким чином, обчислення середньої заробітної плати Позивача здійснювалося шляхом множення посадового окладу на 2 місяці розрахункового періоду та діленням на число робочих днів за останні два календарні місяці - січень та грудень (44 дні).

Враховуючи, що розмір окладу Позивача складає 32 526,00 грн, середньоденний заробіток становить 1 478, 45 грн, що підтверджується довідкою щодо розрахунку середньоденного заробітку від 30.06.2023 року № 10-04-01.01-26/62. (а.с. 200 т.2)

Відповідно до п. 8 Порядку, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, розмір середньоденного заробітку для обчислення середнього заробітку за січень 2023 - грудень 2022 року складає 1 478, 45 грн, відтак розмір вихідної допомоги складає: 1 478, 45 грн х 22 (44 р.д.:2) х 3= 97 577, 70 грн.

Зазначена сума виплачена Позивачу у день звільнення.

Таким чином, суд вважає, що ДП «АМПУ» відповідно до положень Порядку вірно здійснило розрахунок середнього заробітку та розміру вихідної допомоги, своєчасно здійснило виплату вихідної допомоги, а тому приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання право на отримання додаткової відпустки, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності.

Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК).

Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 у справі №910/1607/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 у справі №908/236/18).

Таким чином, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання права на отримання додаткової відпустки, сам собою не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Чинне законодавство не передбачає звернення до суду для визнання права на отримання додаткової відпустки.

Такий статус особа набуває автоматично при наявності встановлених чинним законодавством умов.

Отже, вимога щодо визнання права на отримання додаткової відпустки не зумовлює ефективний захист, а тому воно не може бути предметом спору, що, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволені вказаної вимоги позивача.

Щодо стягнення різниці не виплаченої компенсації відпустки у розмірі 134 508, 86 грн, як батьку дитини інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлено, що до соціальної відпустки належить, зокрема додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною від 15.04.2021 року, який набрав чинності 09.05.2021 року, статтю 19 Закону України Про відпустки викладено у новій редакції та відповідно до якої одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відтак статтею 19 Закону України «Про відпустки» передбачено дві окремі підстави додаткової соціальної відпустки:

одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років;

одному з батьків, які мають дитину з інвалідністю.

Такі відпустки надаються на підставі заяви працівника і документів, що підтверджують право на таку відпустку.

Право на відпустку одного з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, залежить від віку дитини і підтверджується копією свідоцтва про народження, а право на відпустку одного з батьків, які мають дитину з інвалідністю, залежить від статусу дитини і підтверджується: копією свідоцтва про народження дитини; копією пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копія медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років, виданого закладами й установами МОЗ.

В судовому засіданні встановлено, що при звільнені відповідачем було враховано, що на момент звільнення позивача він є батьком двох дітей віком до 15 років та виплачено відповідну компенсацію.

При звільнені у якості підтвердження того, що дружині позивача не надавалась соціальна відпустка у період 2021, 2022 та 2023 роки ним було подано копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження, форму ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_3 ), копію трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_3 ..

Суд погоджується з ствердженнями позивача, що саме вищезазначеними документами і підтверджується те, що його дружині не надавалась соціальна відпустка у період 2021, 2022 та 2023 роки, ні як матері, яка має двох дітей віком до 15 років та дитину з інвалідністю, в зв`язку з тим, що дружина позивача не працює та здійснює догляд за дитиною інвалідом з дитинства.

Таким чином, судом встановлено, що позивач мав право на отримання додаткової соціальної відпустки як батько дитини інваліда, яка компенсована йому при звільнені відповідачем не була, однак позивач не вірно застосував положення Порядку та здійснив не вірний розрахунок середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до абз.1 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Нормами Порядку не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. Саме тому законодавець застосовує "календарні місяці роботи".

Враховуючи дату звільнення ОСОБА_1 - 21.02.2023 рік та вимоги Порядку, для обчислення середньоденного заробітку з метою подальшого розрахунку суми компенсації відпустки обирається розрахунковий період: лютий 2022 року - січень 2023 року.

Розмір середньоденного заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 , обчислений ДП«АМПУ» з виплат в розрахунковому періоді: лютий 2022 року - січень 2023 року, складає 1 511,83 грн, що підтверджується довідкою щодо обчислення середньоденного заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку від 30.06.2023 №10-04-01.01-26/26. (т.3 а.с. 26)

Таким чином, кількість днів, що підлягають компенсації складає 71 календарний день: 20 днів (щорічна невикористана відпустка) + 51 день додаткової відпуски за 2021, 2022 та 2023 роки (додаткова відпустка як батьку дитини інваліда, але загалом не більше 17 календарних днів за відповідний рік.

Таким чином, розмір компенсації відпустки повинний складати: 1511, 83 грн х 71 день =107339,93 грн.

Отже, різниця між виплаченою сумою, що відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільнені за компенсацію відпусток 75 591, 50 грн та сумою, що підлягає виплаті 107339, 93 грн складає: 107339, 93 75591,50 грн = 31 748, 43 грн, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача, а отже в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Суд зауважує, що вимоги до рівня та розумності ведення справ підприємством є вищими, ніж до працівника - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою.

З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено у новій редакції (редакція чинна на день звільнення Позивача) та відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, з 19.07.2022 року за правилами ст.117 КЗпП України середньомісячна заробітна плата стягується не більше як за шість місяців, зокрема і у ситуації, коли виплачена сума оскаржується.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду викладену у постанові від 25.01.2023 у справі № 757/37241/20-ц.

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становила 1 478, 45 грн, що підтверджується довідкою щодо розрахунку середньоденного заробітку від 30 червня 2023 року № 10-04-01.01-26/62, а позивачем розрахунок здійснено не вірно, суд самостійно обчислює розмір середнього заробітку позивача за час затримки виплати компенсації відпустки при звільненні, але не більш як за шість місяців.

З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів з 22 лютого 2023 року по 21 серпня 2023 року становить 129 днів.

Загальна сума середнього заробітку позивача розраховується так: за 129 робочих днів х 1478,45 грн (середньоденна заробітна плата) = 190 720, 05 грн, що більше ніж у 4 рази перевищує розмір компенсації відпустки, яка підлягає виплаті на користь позивача.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи, з огляду на розрахунок середнього заробітку позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (190 720, 05 грн), розмір компенсації не виплаченої відпустки, що підлягає виплаті на користь ОСОБА_1 (31 748, 43 грн), суд з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності зменшує розмір стягнення середнього заробітку до 15 874,22 грн, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 25.01.2023 року у справі № 757/37241/20-ц, відповідно до якої, крім зменшення розміру середнього заробітку в межах шести місяців, суд також зменшив додатково розмір стягнення середнього заробітку з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності з урахуванням обставин справи.

Що стосується стягненню з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, суд приходить до наступного.

Мотивування позову у цій частині є таким: моральна шкода, завдана позивачу обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення його нормальних життєвих зв`язків, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Поняття моральної шкоди визначено у ч. 2 ст. 23 ЦК України, згідно з якою моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд у таких спорах повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з цим, Позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, з чого саме виходив позивач при визначені її розміру у сумі 50 000 грн, а тому суд вважає в цій частині позовних вимог позивачу відмовити.

З урахуванням усього вищевикладеного, при дослідженні судом фактичних обставин справи, підстав та характеру виниклих правовідносин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме: в частині стягнення з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 додаткової відпустки, за час роботи в державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» як батьку дитини інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки у розмірі 31 748, 43 грн; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 15 874, 22 грн.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з частковою обґрунтованістю позовних вимог позивача також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 502,10 грн, що вираховується наступним чином: 331584,20 грн./заявлені позовні вимоги/:47622,64 грн /задоволені позовні вимоги/= 6,9627429; 3496 грн /сума сплаченого судового збору/:6,9627429=502,10 грн

Стосовно витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Вказане кореспондується з позицією ВС, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, від якої вважає за необхідне відступити Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/1964/21, предметом касаційного перегляду була ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначену ухвалу залишив без змін.

У зазначеній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Натомість у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Враховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача просить стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 000 грн.

В матеріалах справи міститься заперечення представника відповідача щодо стягнення таких витрат.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтям 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума заявлена до відшкодування у розмірі 36000 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих послуг.

При цьому суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

На підставі вищевикладеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, а також часткового задоволення позову, поведінку відповідача, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2-1, 47, 233, 237-1 КЗпП, ст. ст. 12, 13, 81, 83, 263, 264, 265, 315, 354 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення заборгованості по заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 додаткову відпустку, за час роботи в державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» як батьку дитини інваліда за період 2021, 2022 та 2023 роки у розмірі 31 748, 43 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 15 874, 22 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 502,10 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

В іншій частині в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", , місцезнаходження: 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14.

Повний текст рішення складений 12 квітня 2024 року.

Суддя: