КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3207/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування, -

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона є донькою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та єдиною спадкоємицею за законом.

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді недоотриманої пенсії в сумі 546835,59 грн.

Оскільки визначена відповідачем сума недоотриманої пенсії є помилковою, тому позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Просила суд, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на її користь недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 546835,59 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року задоволено частково зазначений вище позов.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 122936,57 грн., з яких: 121719,38 грн. - недоотримана пенсія та 1217,19 грн. - витрати по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що Пенсійний фонд України неправомірно зменшує розмір пенсії, її батько добровільно не відмовлявся від своєї пенсії, не змінював місце свого проживання та реєстрації, він не отримував пенсію своєчасно за своє життя.

Спір виник через ненадання Пенсійним фондом України інформації про нараховану та не виплачену пенсію її батька у період з 01 серпня 2014 року по 17 березня 2022 року, фактично Пенсійний фонд України зменшив її спадок.

Вказує, що за її підрахунком сума неотриманої пенсії її батьком за життя, яка входить до спадщини становить 546835,59 грн.

Суд першої інстанції не прийняв до розгляду її власний розрахунок, а відповідач не спростував заявлену нею суму за весь період, за який її батько не отримав пенсію.

Просила суд, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання представник Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був батьком позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .

04 листопада 2022 року позивачка звернулась до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві стосовно нарахованої та виплаченої пенсії її покійного батька ОСОБА_2 за період з 01 січня 2014 року по 17 березня 2023 року.

Листом від 10 листопада 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві надало позивачці відповідь, що їй належить лише пенсія за останні три роки без зазначення її розміру.

29 листопада 2022 року за заявою позивачки у Другій Київській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №69973899, щодо майна померлого ОСОБА_2 .

В межах цієї спадкової справи нотаріус поряд з іншими запитами, надіслав запит від 29 листопада 2022 року №6062/02-14 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо надання інформації стосовно недоотриманої пенсії, а також інших пенсійних виплат на ім`я ОСОБА_2 для подальшого оформлення спадщини.

Крім того 16 березня 2023 року позивачка через власний кабінет ПФУ надіслала особистий запит № ВЕБ-26002-Ф-С-23-048149.

24 березня 2023 року нотаріус повторно надіслав запит до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, з того самого питання.

На звернення позивачки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповіло, що сума пенсії її покійного батька становить 121719,38 грн., дана сума вказана із розрахунку за останні три роки на день надання відповіді 22 березня 2023 року, але цю суму, може бути зменшено на день фактичного звернення для отримання коштів.

Не погоджуючись із вказаною відповіддю позивачка 27 березня 2023 року звернулася до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з проханням надати їй повну інформацію про всю суму пенсії, яку не отримав її батько за життя.

Чергова відповідь на запит не задовольнила позивачку, і тому вона звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача на ім`я ОСОБА_2 , батька позивачки, обраховується невиплачена йому за життя пенсія, яка станом на 22 березня 2023 року становила 121719,38 грн.

Доказів існування невиплаченої за життя покійному ОСОБА_2 пенсії в іншому розмірі, суду надано не було.

Таким чином, оскільки позивачка являється єдиною спадкоємицею, що прийняла в передбаченому законом порядку спадщину після свого померлого батька ОСОБА_2 , то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути на її користь з відповідача недоотриману за життя ОСОБА_2 пенсію в порядку спадкування за законом в сумі 121719,38 грн.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить про те, що законодавець передбачив можливість спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплати до пенсії).

Згідно ч. 1-3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій ст. 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Тільки у разі нарахування, але не виплати суми пенсії померлому пенсіонеру, така може бути виплачена членам його сім`ї.

У постанові від 15 березня 2021 року у справі №243/5743/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що якщо спадкоємець вважає кошти нараховані, але не отримані померлим пенсіонером частиною спадку та бажає їх успадкувати, має звертатись до суду з позовом до боржника у порядку цивільного судочинства шляхом пред`явлення позову про стягнення коштів.

Як вбачається з відповіді від 23 березня 2023 року за вих.№2600-0501-8/53943 начальника управління головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві управління з питань виплат - ОСОБА_3 , розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , яка належить до сплати, становить 121719,38 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що невиплачена за життя покійному ОСОБА_2 пенсія увійшла до складу спадщини, а ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, має право на отримання нарахованої, але невиплаченої пенсії у розмірі 121719, 38 грн.

Позивач у визначеному законом порядку не оскаржувала дії відповідача, щодо проведення розрахунку та визначення ним розміру невиплаченої пенсії ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що за власним підрахунком ОСОБА_1 сума неотриманої пенсії її батьком за життя, яка входить до спадщини становить 546835,59 грн., проте суд першої інстанції не прийняв до розгляду її власний розрахунок, а відповідач не спростував заявлену нею суму за весь період, за який її батько не отримав пенсію, колегією суддів оцінюється критично, оскільки розмір пенсії не є сталою величиною, тому позивач не може розраховувати, а суд не може встановлювати її розмір. Розрахунок розміру пенсії проводиться виключно органами Пенсійного фонду України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана