Справа № 627/485/23
03 квітня 2024 року с-ще Краснокутськ
Краснокутський районний суд Харківської області у складі
головуючого Вовк Л. В.
з участю секретаря судового засідання Тішакіної Л.В.,
представника позивача, адвоката Гофельд Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області ,
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами укладений не був. Дитина з народження постійно проживає з батьком, який самостійно здійснює догляд за дочкою . Відповідачка мешкає окремо від дитини , місце перебування її невідоме, зв`язок вона ні з позивачем, ні з дитиною не підтримує . Відповідачка більше трьох років і по теперішній час самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме не цікавиться життям доньки , не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про її здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток, а тому наявні законні підстави для позбавлення її батьківських прав відносно доньки. Враховуючи наведене, просить суд позбавитиОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 .
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов , просять задовольнити . Позивач пояснив суду , що з 2014 року проживав з відповідачкою в незареєстрованому шлюбі, в 2015 році в них народилася дочка ОСОБА_4 . Відносини з співмешканкою були нормальні , відповідачка здійснювала належний догляд за дитиною, спиртними наями не зловживала . В 2019 р . відповідачка поїхала до родичів та додому не повернулася . З того часу, про місце її перебування не відомо , вона не виконує свої батьківські обов`язки , не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини , не спілкується з донькою взагалі , не займається її вихованням . З травня 2019 року позивач проживає з дочкою у матері ОСОБА_5 ,яка допомагає виховувати дитину. Позивач вважає , оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини , є всі підставити для позбавлення її батьківських прав.
Відповідачка до суду не з`явилася , про причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про розгляд справи належним чином та в установлений законом строк, про що свідчать оголошення про виклик , розміщені на веб сайті Судова влада України, відзив не подала.
Представник третьої у судове засідання не з`явився , подав заяву заслухати справу у її відсутність, ухвалити рішення з урахуванням думки дитини.
У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідачка про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд , вислухавши пояснення позивача , допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2014 по 2019 роки перебували у фактичних шлюбних відносинах .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 23.04.2019 Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( а.с. 17) .
Згідно витягу з реєстру Краснокутської територіальної громади від 12.01.2023 , дитина ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 за місцем реєстрації своїх батьків .( а.с. 27 )
Судом встановлено , що з 2019 року дитина ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_3 , бабою ОСОБА_5 та братом позивача , ОСОБА_6 , за адресою : АДРЕСА_2 , у матері позивача ОСОБА_5 .
Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 04.07.2022 , у справі № 627/17/22, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.01.2022 , до досягнення дитиною повноліття (а.с.31-34).

Відповідно до розрахунку, складеним головним державним виконавцем Валківського відділу ДВС у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального упраління упраління Міністерства юстиції від 04.01.2024 , заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, за період з січня 2022 року по грудень 2023 року, по виконавчому листу № 627/17/22 виданого Краснокутським районним судом Харківської області 04.11.2022 , складає 63083,50 грн. ( а.с. 207).

Дитина ОСОБА_3 , згідно характеристики КЗ « Харківська загальноосвітня школа I- III №32 Харківської міської ради Харківської області від 22.03.2023 , є ученицею 2-А класу , зарекомендувала себе як старанна , дисциплінова учениця , навчається в міру своїх сил, дитина зебезпечена всім необхідним для навчання , батько відвідує батьківські збори , цікавиться про успіхи в навчанні дитини, мати дитини з адміністрацією навчального закладу на зв`язок не виходила . ( а.с.79).

В довідці директора КНП « Міська дитяча поліклініка №7 » Харківської міської ради від 12.01.2023 за №27 зазначено , що малолітня дитина ОСОБА_3 перебуває на обліку фахівців медичного закладу , від імені батька дитини ОСОБА_1 підписана з лікарем - педіатром деларація про надання медичної допомоги дитині , батько приводив доньку до фахівців поліклініки та був присутній з дитиною під час медичних оглядів , батько цікавився станом здоров`я доньки та виконував рекомендації по догляду та лікуванню дитини . ( а.с. 28).

Як встановлено у судовому засіданні , батько дитини ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 2019 фактично проживає в м.Харкові , власного житла не має, працює, на диспансерному ( профілактичному ) обліку не перебуває, під час огляду, психіатричної та наркологічної патології не виявлено, що підтверджуть довідки КНП ХОР « Обласний наркологічний диспансер » від 06.04.2023 та 07.04.2023 ( а.с. 23,35) .

Мати дитини ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , але фактичне місце проживання її не відоме , про що свідчить довідка Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 13.06.2023 . ( а.с. 39).

Допитана по справі свідок ОСОБА_5 пояснила , що є матір`ю позивача , проживає з сином ОСОБА_1 та онукою ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . У свідка з відповідачкою відносини не склалися , вони майже не спілкувалися та в останнє її бачила приблизно 5-6 років тому , місце її перебування нікому невідоме. Зі слів сина їй відомо , що відповідачка зникла в 2019 році. Дитина матері не знає , відповідачка не цікавиться життям дочки. Вихованням та утриманням дитини займається позивач , також свідок допомагає у вихованні онуки . Окрім того , свідок пояснила , що до трьохрічного віку дитини , її вихованням займалася відповідачка , які були відносини між сторонами та як вони проживали , їй не відомо, про сімейне життя сторін нічого не знає, з негативної сторони матір дитини охарактеризувати не може.

Як пояснив у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , що він є братом позивача , з відповідачкою ніколи дружніх стосунків не підтримував , з нею не спілкувався , відповідачку в останнє бачив приблизно 4-5 років тому , зі слів позивача стало відомо , що відповідачка покинула сім`ю та зникла , на даний час контактів з нею не має . На протязі двох років позивач з малолітньою дочкою проживають однією сім`ю разом з ним та ОСОБА_5 , вихованням та утриманням дитини займається батько дитини , допомають виховувати дитину баба та свідок.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей від 13.03.2024 за №103, як орану опіки та піклування, орган опіки та піклування вважає за доцільне , в інтересах дитини , позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному висновку зазначено , що зі слів ОСОБА_1 , орану опіки та піклування стало відомо , що мати дитини умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини , ніколи не відвідує дочку , не цікавиться її здоров`ям , розвитком та досягненнями. Дитина ОСОБА_4 не заперечує проти позбавлення батьківських прав матір , оскільки вона жодної участі у житті дочки не бере, не телефонує , не допомагає матеріально.

Конвенція про права дитини у ст.12 зобов`ячує держав- учасниць забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди , право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань , що її стосується , і цим поглядом має приділятися належна увага згідно з віком дитини та її зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей , суд надає дитині можливість висловити свою думку і приділяє цій думці належну увагу.

Малолітня ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що їй виповнилося 8 років та вона проживає з батьком та бабусею у м.Харкові . Маму останній раз бачила як була зовсім малою , їй було 2 роки , мати до неї відносилася добре . На даний час мати їй не телефонує, не цікавиться її життям та навчанням. Зі слів батька ОСОБА_1 , дитині відомо, що батько не бажає щоб її забрала до себе мама. На питання суду , чи бажає її забрати мати до себе , дитина відповіла , що так . Думка малолітньої дитини під час вирішення питання , що стосується її життя, була вислухана в присутності психолога ОСОБА_7 зі стажем роботи на посаді психолога 25 років . Психолог після пояснень дитини зазначила , що дівчинка висловлювала свої думки щиро і без тиску на неї.

Спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачкою з приводу позбавлення батьківських прав матері відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Згідно з частиною третьоюстатті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.11 Закону України «Проохорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі -Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав , передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно достатті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини , а саме не турбується про неї, не займається її вихованням, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не створює належних умов для навчання.

Тлумачення пункту 2 частини першоїстатті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Пунктом 15 Постанови від 30 березня 2007 року №3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Посилання позивача на те, що його дочка ОСОБА_3 впродовж багатьох років проживає разом із ним та не бачиться із відповідачкою, не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо наявної у відповідачки заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц.

Матеріали справи не містять докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, докази про порушення відповідачкою громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику її особистих якостей та способу життя.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення за неналежне виконання батьківських обов`язків і, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також , матеріали справи не містять докази, що позивач звертався до органів поліції про відкриття кримінального провадження щодо ухилення відповідачки ОСОБА_2 від сплати аліментів на утримання дитини, до органу опіки та піклування щодо невиконання відповідачкою батьківських обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі щодо позбавлення батьківських прав , обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч. 5,6 ст. 19 СК України).

Суд вважає, що висновок Департаменту служб у справах дітей , як орану опіки та піклування, від 13.03.2024 за № 103 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування винесений без врахування всіх обставин, у зв`язку з чим він не підтверджує вини ОСОБА_2 в ухиленні від виконання батьківських обов`язків та не містить належного обґрунтування доцільності позбавлення її батьківських прав. Перед наданням відповідного висновку орган опіки та піклування не з`ясовував думки відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав.

Окрім того, у висновку органу опіки та піклування зазначено , що дитина з батьком мешкають по АДРЕСА_3 , що не відповідає дійсності , оскільки як пояснив сам позивач та свідки у судовому засіданні , що ОСОБА_1 з дочкою проживають у матері позивача по АДРЕСА_2 . Таким чином суд вважає , що умови проживання дитини та її батьків не обстежувалися .

Щодо думки дитини ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав її матері, висловленої нею під час співбесіди з представниками органу опіки та піклування, про що зазначено у висновку органу опіки та піклування від 11.03.2024 , суд зазначає наступне.

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

У постановах від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 та від 14.02. 2019 у справі № 377/128/18 Верховний Суд сформулював висновок про те, що суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Відповідні положення закріплені і у статті 171 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо. Право дитини бути вислуханою при вирішенні спору щодо неї не має обмежень. Але оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною. А тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини та стане непропорційним втручанням у сімейне життя, оскільки в силу свого малолітнього віку (8 років) дитина більше потребує саме материнської уваги та любові, її піклування та турботи.

Таким чином суд ухвалює рішення всупереч думці малолітньої ОСОБА_3 , оскільки цього вимагають насамперед її інтереси.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Цивільне законодавство передбачає можливість вирішення будь-яких питань, пов`язаних з утриманням, спілкуванням, спільним вихованням дітей, батьками, які не проживають однією сім`єю. Незгода одного з батьків з бажанням іншого, не є сама по собі проявом поганого ставлення до дитини, а отже не може сприйматися судом як підстава для позбавлення батьківських прав.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

За таких обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачки, не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача, оскільки вони не містять достатніх даних, які б вказували на свідоме та умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, та які б могли бути підставою для позбавлення останньої батьківських прав.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а позивачем не надано суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Бажання батька захистити інтереси малолітньої дитини в майбутньому, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її доньки . Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідачки по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

До того ж, суд виходить із захисту інтересів дитини та, всупереч висновку органу опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавляти відповідачку батьківських прав, оскільки це сприятиме відчуженню між матір`ю і дитиною та позбавленню дитини природних прав на виховання, захист її інтересів та прав з боку матері, оскільки такі права виникають із факту кровної спорідненості матері з дитиною.

Крім того, з урахуванням найкращих інтересів дитини, суд зазначає , що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських правОСОБА_2 .

При цьому, суд вважає за доцільне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини належним чином, а також покладає контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків щодо доньки на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області , як орган опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 150, 164-165 СК України, ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області - відмовити.

ПопередитиОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню донькиОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача з додержанням вимог ст. 284 ЦПК України.

Повне найменування ( ім`я) сторін :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_3 ;

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області , юридична адреса: вул. Черишевська,55 , м.Харків, 61002, .

Повний текст рішення виготовлений 12.04.2024.

Суддя Л. В. Вовк