ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 648/2883/20
Номер провадження: 22-ц/819/98/24
Головуючий у першій інстанції Кусік І.В.
Доповідач Пузанова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) суддівПузанової Л.В., Воронцової Л.П., Склярської І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Микулик Василь Миколайович, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за посталений товар.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у вересні 2017року він як фізична особа-підприємець уклав із відповідачкою договір поставки товару шляхом підписання видаткової накладної, за умовами якого зобов`язався передати у власність останньої квіти в асортименті, а ОСОБА_2 зобов`язалася прийняти та оплатити цей товар на суму 25 569грн.

Посилаючись на те, що відповідачка здійснила оплату частково, сплативши за поставлений товар 17 269грн, позивач просив суд стягнути з неї заборгованість в сумі 8 300грн (25 569-17 269) та застосувавши передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягнути 1 594,87грн інфляційних втрат за час прострочення, починаючи з жовтня 2017року по вересень 2020року, а також три проценти річних від простроченої суми за наведений період, що становить 746грн. Всього просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 11 481грн.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2021року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Микулик Василь Миколайович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням судом норм процесуального права та в результаті неправильного застосування норм матеріального права.

Вважає, що невиконання відповідачкою зобов`язання щодо сплати ціни поставленого їй позивачем товару у визначеному договором розмірі є фактом, встановленим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.02.2021року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 25.05.2021, у справі №161/8296/20, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів та встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 поставив ОСОБА_2 квіти в асортименті згідно із видатковою накладною від 18.09.2017року №28 на суму 25 569грн, а остання частково оплатила товар на суму 17 269грн.

На думку скаржника, вказана обставина відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, тому суд першої інстанції безпідставно при оцінці наданих позивачем доказів застосував частину шосту статті 95 ЦПК України та не взяв до уваги видаткову накладну №28 від 18.09.2017року з тих підстав, що ОСОБА_1 не надав її оригінал на вимогу суду, пославшись на знищення за збігом строків зберігання. Зазначив, що знищення письмового доказу відбулося з дотриманням встановлених законом правил та з врахуванням встановлених судовими рішеннями у справі №161/8296/20 обставин щодо характеру правовідносин, які виникли між сторонами. При цьому про витребування судом оригіналу вказаної видаткової накладної ОСОБА_1 дізнався після його знищення.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України, справа, зважаючи на ціну позову у розмірі 11 481грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2023року становить 268 400грн, та на те, що вона не відноситься до визначеного частиною четвертою статті 274 ЦПК України переліку справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами договору поставки товару та наявності у відповідачки заборгованості за умовами цього договору. При цьому, зважаючи на те, що відповідачка ставить під сумнів відповідність поданої позивачем копії оригіналу видаткової накладної №28 від 18.09.2017року, а на вимогу суду позивач наведений письмовий доказ не надав та під час розгляду справи судом вилучив і знищив його, в силу вимог частини шостої статті 95 ЦПК України суд не взяв до уваги такий доказ.

В процесі розгляду справи суд встановив, що згідно із записом №0008479 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 05.12.2006 року, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець та видами його діяльності, серед інших, є оптова та роздрібна торгівля квітами та рослинами.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 11 вересня 2018року зареєстрована як фізична особа - підприємець, видами діяльност якої, серед інших, є роздрібна торгівля квітами та рослинами (а.с. 49, 72-73).

Той факт, що відповідачка перебувала у статусі фізичної особи-підприємця станом на вересень 2017 року, судом не встановлений та сторонами не доводився.

Позивач стверджує про наявність між сторонами договірних правовідносин, надавши на підтвердження своїх доводів копію видаткової накладної № 28 від 18.09.2017 року, із якої вбачається, що ФОП ОСОБА_1 є постачальником ОСОБА_2 (як одержувачу та платнику), квітів (троянд) на загальну суму 25 569 грн.

Відповідність копії видаткової накладної оригіналу підтверджено підписом позивача із зазначенням дати такого засвідчення (17.09.2020) без зазначення про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (а. с.6).

Оригінал наведеної накладної суду не надано.

Натомість, після постановлення судом ухвали від 27.05.2021 року (отримано представником позивача 03.06.2021 року) про зобов`язання позивача надати суду оригінал видаткової накладної № 28 від 18.09.2017 року, представником позивача було надіслано акт про вилучення та знищення документів ФОП « ОСОБА_3 » від 07.06.2021 року та повідомлено суд, що видаткова накладна № 28 від 18.09.2017 року знищена за збігом строків зберігання.

Згідно копії акту про вилучення та знищення документів від 07.06.2021 року ФОП ОСОБА_1 заявив про вилучення та знищення документації за 2017 рік, в тому числі й видаткових накладних (№01 - №65), (а. с. 105, 106).

З наданих позивачем копій дублікатів чеків, сформованих ПриватБанк 17.09.2017 року на суму 16 986грн та 283грн, вбачається, що відповідачкою було сплачено на ім`я ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 17 269грн. При цьому будь яких даних про те, що кошти сплачені відповідачкою на виконання умов договору поставки чи будь якого іншого договору, чеки не містять (а. с.7).

Зазначені чеки суд першої інстанції вважав такими, що не стосуються предмета доказування, тобто є неналежними доказами.

Відповідачка факт переведення на картку позивача грошових коштів в сумі 17 269грн у вересні 2017 року визнала, проте укладення договору поставки квітів з ОСОБА_1 на наведених ним у позовній заяві умовах заперечує, вважаючи, що правові підстави для одержання ним цих грошових коштів відсутні.

Матеріали справи свідчать про те, що в травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 17 269грн на тій підставі, що вона 17 вересня 2017 року помилково перерахувала грошові кошти у наведеному розмірі на банківський рахунок останнього, однак на її письмову вимогу про повернення коштів, надіслану на адресу ОСОБА_1 30 квітня 2020року, відповіді не отримала. Факт виникнення між ними договірних зобов`язань заперечувала, а надану ОСОБА_1 видаткову накладну №28 від 18.09.2017 року вважала підробленою, стверджуючи про те, що вона її не підписувала та ніколи не бачила (справа №161/8296/20).

Ухвалою Волинського апеляційного суду, постановленою 25 травня 2021 року у справі №161/8296/20, електронна копія якої наявна в Єдиному державному реєстрі судових рішень, представнику ОСОБА_2 -адвокату Резуненку Д.С. відмовлено у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на предмет дослідження справжності підпису ОСОБА_2 у видатковій накладній №28 від 18.09.2017року. Підставою для відмови у задоволенні клопотання суд апеляційної інстанції зазначив, що під час розгляду справи судом першої інстанції клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи у цій справі не заявлялося, а позивачкою чи її представником всупереч положенням частини третьої статті 367 ЦПК України не надано доказів неможливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них. Апеляційний суд вважав, що позивачка не була позбавлена можливості додати висновок експерта, складений на її замовлення в суді першої інстанції та врахував, що представником позивачки для проведення вказаної експертизи не надано вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку позивачки ОСОБА_2 , яка підлягає ідентифікації(а.с.142-143).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2021року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

З огляду на зміст ухвалених судами рішень, електронні копії яких наявні у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановивши, що позивачка ОСОБА_2 перерахувала відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 269грн і нею не доведено та не надано належних та допустимих доказів, що вказані грошові кошти набуті ним за її рахунок без достатньої правової підстави, суди дійшли висновку про те, що між сторонами існували правовідносини з приводу поставки товару, що виключає застосування до них статті 1212 ЦК України як правової підстави для виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (а. с. 109-111).

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

За приписами статті 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного із підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його .

Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша-третя статті 698ЦК України).

Ні параграфом 3 (поставка), ні параграфом 2 (роздрібна купівля-продаж) глави 54 (купівля -продаж) підрозділу 1 (договірні зобов`язання) розділу ІІІ (окремі види зобов`язань) ЦК України вимоги щодо форми правочину не встановлені, тому суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення статті 657 ЦК України щодо форми окремих видів договорів купівлі-продажу, до яких договори поставки та роздрібної купівлі-продажу не віднесені, при вирішенні питання про додержання сторонами форми правочину у спірних правовідносинах керується загальними положеннями про правочини.

Так, відповідно до положень статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК).

За загальним правилом, встановленим статтею 208 ЦК України, правочини, зокрема між фізичною та юридичною особою, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340 і більше гривень),крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочинів, які можуть вчинятися усно як такі, що повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення), належить вчиняти у письмовій формі.

Оскільки правочин, на укладення якого між сторонами вказує позивач, за наведених ним обставин його укладення та виконання не був виконаним у момент його вчинення, а вказана позивачем та частково сплачена відповідачкою сума перевищує двадцять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, колегія суддів вважає, що договір поставки, як про його характер та суть зазначає позивач і це не спростовано судом першої інстанції, належало вчиняти у письмовій формі.

За приписами статті 207 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), (частини перша-друга статті 207 ЦК).

Статтею 218 ЦК України врегульовано питання щодо правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину та передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (частини перша, друга статті 218 ЦК).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину

або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК), (пункт 12 постанови).

Позивач на підтвердження факту укладення із відповідачкою договору поставки (як він стверджує) надав суду копії дублікатів чеків про здійснені 17 вересня 2017 року останньою на його картковий рахунок перекази грошових коштів на загальну суму 17 269грн та копію видаткової накладної №28 від 18 вересня 2017 року про передачу ним ОСОБА_2 квітів (троянд) на загальну суму 25 569грн, а відповідачка ОСОБА_2 заперечує факт вчинення нею спірного правочину із позивачем ОСОБА_1 та посилається на те, що наведену вище видаткову накладну не підписувала, а грошові кошти переказала помилково.

За змістом діючого в Україні законодавства, зокрема Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», видаткова накладна-це первинний документ, який підтверджує факт здійснення господарської операції, зокрема факт передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи до іншої, в тому числі від постачальника до покупця.

Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2017року), цей первинний бухгалтерський документ повинний мати обов`язкові реквізити, якими, серед інших, є зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, додана позивачем до позовної заяви копія видаткової накладної №28 від 18 вересня 2017 року є письмовим доказом, що підтверджує факт виконання договірних зобов`язань та не містить умов, на яких ці зобов`язання виникли.

Натомість, з огляду на зміст видаткової накладної №28 від 18.09.2017року, вона не містить посилання на договір як на підставу для здійснення позивачем господарської операції, а умовою продажу квітів зазначено «без замовлення» (а.с. 6). Будь-які інші документи, в яких були б зафіксовані зміст та умови укладеної позивачем із відповідачкою угоди, зокрема щодо асортименту, вартості та кількості квітів, що належало передати у власність ОСОБА_2 , а також щодо порядку та строку розрахунків за придбаний товар, позивачем суду не надавалися та аргументи з приводу того, що перекази грошових коштів за квіти здійснені відповідачкою 17 вересня 2017року частково ( на суму 17 269грн) та в який строк вона зобов`язалася сплатити решту ціни за товар, не наводилися.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження умов та правового характеру укладеного із відповідачкою договору, яким він вважає договір поставки, в той час як такий договір міг бути укладеним ним як продавцем, який здійснює підприємницьку діяльність, лише з покупцем, який використовуватиме придбаний товар у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Якщо метою використання придбаного товару є особисте, домашнє або інше використання, не пов`язане із з підприємницькою діяльністю, такий договір за своєю правовою природою є договором роздрібної купівлі-продажу та відносини, що виникли на його підставі, врегульовано іншими, ніж поставка товару, нормами матеріального права.

Отже, позивачем не підтверджено письмовими доказами той факт, що об`єм наведеного у видатковій накладній нібито переданого у власність відповідачки товару відповідає досягнутим домовленостям при укладенні угоди та волі останньої придбати товар за вказану у видатковій накладній ціну, зважаючи на те, що здійснений нею переказ грошових коштів за розміром не відповідає зазначеній позивачем сумі, а ОСОБА_2 не підтвердила як справжність свого підпису на зазначеному документі, так і свою присутність при складанні видаткової накладної та отриманні квітів.

Для підтвердження заперечень з приводу отримання від позивача товару, яке він підтверджує видатковою накладною, представник відповідачки -адвокат Резуненко Д.С. на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити питання чи виконано ОСОБА_2 підпис, який розташований у видатковій накладній №28 від 18 вересня 2017року в графі «отримав (ла)».

Ухвалою від 27 травня 2021року суд продовжив підготовче провадження у справі на 30 днів та зобов`язав позивача до 09 червня 2021року надати суду оригінал видаткової накладної №28 від 18.09.2017року (а.с.95), а ухвалою від 03 вересня 2021року суд відмовив стороні відповідача у призначенні експертизи на тій підставі, що надати експертові об`єкт дослідження-оригінал видаткової накладної №28 від 18.09.2017року неможливо по причині знищення документа позивачем (а.с.115).

Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини перша, друга, четверта-шоста статті 95 ЦПК).

Оскільки спростувати заперечення відповідачки щодо отримання нею від позивача товару на наведену у видатковій накладній суму можливо лише у спосіб підтвердження її підпису у наведеному первинному бухгалтерському документі, який є єдиним доказом на підтвердження доводів позивача, проте оригінал вказаного письмового доказу позивач на вимогу суду не надав, а в процесі розгляду справи за власної ініціативи знищив його замість того, щоб зберігати до вирішення спору, що виник між сторонами, по суті, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та в межах наданих йому процесуальним законом повноважень не взяв цей доказ до уваги та правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав його недоведеності та безпідставності.

При цьому суд правильно не врахував доводи позивача про те, що факт поставки ним відповідачці товару (квітів) у наведених у видатковій накладній №28 від 18.09.2017року об`ємі та вартості встановлені судовими рішеннями у цивільній справі №161/8295/20 та відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, оскільки наведені норми процесуального права звільняють учасників справи від доказування обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такою обставиною у справі №161/8296/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів є обставина, що підтверджує факт виникнення між сторонами цивільних прав та обов`язків на підставі договору відчуження та придбання товару, а не у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Обставини ж щодо умов та правової природи договору чи виконання сторонами зобов`язань за ним судами у наведеній вище цивільній справі не встановлювалися як такі, що виходять за межі предмета і підстав заявленого ОСОБА_2 позову, тому суд першої інстанції обґрунтовано при оцінці наданих сторонами доказів не застосував положення статті 82 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду у спірних правовідносинах відповідають повно і всебічно з`ясованим обставинам, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженим дослідженими в судовому засіданні доказами, та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та допустимих доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, на думку колегії суддів, твердження скаржника щодо правомірності дій позивача при знищенні видаткової накладної №28 від 18.09.2017року, не мають правового значення при застосуванні частини шостої статті 95 ЦПК України, оскільки за змістом наведеної норми права учасник справи, який подав суду письмовий доказ в належним чином засвідченій копії, зобов`язаний зазначити про наявність у нього оригіналу цього письмового доказу та зберігати оригінал до ухвалення судом рішення по суті спору, адже суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати оригінал документа.

Неподання письмового доказу на вимогу суду має наслідком неприйняття судом такого письмового доказу до уваги.

ОСОБА_1 , будучи обізнаним з приводу того, що відповідачка ставить під сумнів свій підпис у видатковій накладній та заявила про це, в тому числі і при розгляді судами справи №161/8296/20, свідомо та на свій розсуд вчинив дію щодо знищення оригіналу письмового доказу, що позбавило його можливості надати суду оригінал видаткової накладної для експертного дослідження, тому в силу частини четвертої статті 12 ЦПК України саме він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Микулик Василь Миколайович, залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 25 листопада 2021року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді Л.П.Воронцова

І.В.Склярська