Справа № 369/8705/23
Провадження № 2/369/1363/24
РІШЕННЯ

Іменем України

28.06.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчко А.Я.,

за участю секретаря Ведмеденко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12 липня 1980 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) було укладено шлюб, який був зареєстрований Луб?янською сільською радою Рокитнянського району Київської області, про що видано Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Після державної реєстрації шлюбу спільним прізвищем дружини та чоловіка визначено прізвище « ОСОБА_6 ».

За час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_4 , було набуто та зареєстровано на праві власності відповідне майно, зокрема, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, яка знаходиться під будинком.

Так, згідно Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було збудовано позивачем та ОСОБА_4 в 1987 році.

Таким чином, як вказано в позовній заяві, даний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037. Земельна ділянка площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037 належала померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії III-КВ № 038990, виданого 04.06.1997 Боярською міською Радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області №107 від 24 березня 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5873/1553.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла про що видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_4 , у зв?язку з тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на ім?я позивача 13 вересня 2019 року було видано Свідоцтво про право власності на частину житлового будинку за вищевказаною адресою.

Крім того, ОСОБА_1 13 вересня 2019 року в порядку спадкування було отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини після ОСОБА_4 , що становить 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв?язку з тим, що земельна ділянка площею 0,0558 га на якій розташований вищевказаний житловий будинок, була набута у власність померлою дружиною позивача на підставі рішення органу місцевого самоврядування, позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037.

Тобто, на час звернення з позовом, ОСОБА_1 є власником 4/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та власником 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, на якій розташований даний житловий будинок.

Позивач зазначав, що його частка власності в житловому будинку не відповідає його частці власності в земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок, порушуючи при цьому норми чинного законодавства, відповідно до якого при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Позивач просив суд припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037, площею 0,0558 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , із належної їй на праві власності 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037, та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/6 частку земельної з кадастровим номером :01:010:5037, площею 0,0558 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , із належної ОСОБА_2 на праві власності 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037; припинити за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037, площею 0,0558 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , із належної йому на праві власності 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037, та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/6 частку земельної з кадастровим номером :01:010:5037, площею 0,0558 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , із належної ОСОБА_3 на праві власності 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:5037.

12.06.2023 Києво-Святошинським районним судом Київської області було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності.

24.07.2023 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Нікушиною В.С. через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву в якому вказано, що відповідач проти позову заперечує у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву, зазначено, що після смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,як її син, звернувся із заявою про вступ у спадщину у визначений 6-місяний строку у відповідності до норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Разом із ним, із заявами про вступ у спадщину після померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 також звернулися позивач та донька спадкодавця ОСОБА_2 .

14.09.2018 Києво-Святошинська державна нотаріальна контора Київської області зареєструвала спадкову справу № 62992893 після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі № 53309089.

13.09.2019 позивач, який є пережившим чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав Свідоцтво про право власності, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2857. Даним Свідоцтвом про право власності визначено, що позивачу належить частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу.

Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній часті посвідчується цим свідоцтвом, складається з житлового будинку № НОМЕР_4 з відповідними господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . оформленого та зареєстрованого за померлою ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат з однієї до п?яти включно, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області 10.07.1982 за реєстровим № 234 та зареєстрованого в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.01.1991 за реєстровим № 4708 в книзі № 26. Право власності на 1/2 частку житлового будинку підлягає державній реєстрації.

Представник відповідача зазначила, що спільним сумісним майном подружжя визначено лише житловий будинок АДРЕСА_1 .

За таких обставин, позивач не отримав Свідоцтвом про право власності, відповідно до якого визначено, що позивачу належить частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

13.09.2019 позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , отримали Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадщини (1/6 частка вказаного вищу житлового будинку) на житловий будинок, Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадщини, що становить 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

06.02.2020 ОСОБА_3 отримав Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадщини (1/6 частка вказаного вищу житлового будинку) на житловий будинок, Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадщини, що становить 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадковий обсяг майна визначався даного житлового будинку АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка набута у особисту приватну власність на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів № від 24.03.1997, відповідно до якого виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 038990, виданого 04.06.1997.

Рішенню виконкому Боярської міської ради народних депутатів № 107 від 24.03.1997, відповідно до якого виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 038990, виданого 04.06.1997 передувало Рішення виконкому Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області № 259 від 10.05.1982, відповідно до якого виділено спірну земельну ділянку під забудову померлій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вказано у відзиві на позовну заяву, всі дії щодо спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом сторонами були виконанні в повному обсязі у відповідності до чинного законодавства України.

25.07.2023 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Нікушиною В.С. через канцелярію суду зареєстровано заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача зазначала, що враховуючи, спадковий характер спірних правовідносин, та факт того, що спірне майно сторони набули у порядку спадкування після смерті своєї дружини, матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та факт того, що 14.09.2018 Києво-Святошинська держана нотаріальна контора Київської області відкрила спадкову справу № 62992893 після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі № 53309089 строки звернення у позивача до суду із даними позовними вимогами сплили.

27.03.2024 позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

27.03.2024 представник ОСОБА_3 подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, на підставі наявних письмових матеріалів справи та ухвалити рішення відповідно до вимог закону.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи за час перебування у шлюбі між позивачем та ОСОБА_4 , ними було набуто та зареєстровано на праві власності відповідне майно, зокрема житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, яка знаходиться під будинком.

Як вбачається із Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було збудовано позивачем та ОСОБА_4 в 1987 році.

Таким чином, даний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037. Земельна ділянка площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037 належала померлій ОСОБА_4 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії III-КВ № 038990, виданого 04.06.1997 Боярською міською Радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київською області на підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області № 107 від 24 березня 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5873/1553.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив.

Відповідно до частини першої ст. 1226 ЦК України частка в праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальним правилом частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, становить 1/2 майна, підлягає виділу та не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя, що узгоджується з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що в разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Після смерті одного з подружжя спадщина відкривається тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, а частка іншого з подружжя в об`єкті, що є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.

Тому, після смерті дружини ОСОБА_4 , у зв?язку з тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на ім?я позивача 13 вересня 2019 року було видано Свідоцтво про право власності на частину житлового будинку за вищевказаною адресою.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 13 вересня 2019 року в порядку спадкування було отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини, що становить 1/6 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, на час розгляду справи позивач є власником 4/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час спадкування майна подружжя має бути визначено не лише склад, а й обсяг спадкового майна, на яке може набути право той з подружжя, хто пережив спадкодавця. При цьому необхідно відмежовувати, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності та коли таке майно є особистою власністю одного з подружжя.

Порядок набуття земельної ділянки за кадастровим номером :01:010:5037, на якій розташований вищезазначений житловий будинок та її правовий режим у даній справі повинен визначатися нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі№ 355/1060/16 від 30.08.2021 року.

Оскільки Сімейний кодекс України набув чинності 01.01.2004, а спадкодавець набула земельна ділянку у власність на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів № 107 від 24.03.1997, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі судом визначається за нормами КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час набуття земельної ділянки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно положень Земельного кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України № 15 від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 10 від 15.02.1993) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час набуття померлою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Оскільки, померлою (спадкодавцем) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дана спірна земельна ділянка була набута на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів № 107 від 24.03.1997, що виключає її набуття за спільні кошти подружжя померлої та позивача і є особистою приватною власністю померлої спадкодавця, а тому спадкування спірного земельної ділянки підлягає спадкуванню на загальних підставах.

Аналогічні норми містить п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У зв`язку з тим, що земельна ділянця площею 0,0558 га з кадастровим номером :01:010:5037, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, право власності на неї було поділено порівну (по 1/3) між трьома спадкодкоємцями першої черги чоловіком спадкодавця ОСОБА_1 та дітьми спадкодавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, виданими державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М.

Таким чином, позивач на час розгляду справи є власником 4/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та власником 1/3 частки земельної ділянки площею 0,0558 ra 3 кадастровим номером :01:010:5037, на якій розташований даний житловий будинок.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначав, що його частка власності в житловому будинку не відповідає його частці власності в земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок, порушуючи при цьому норми чинного законодавства, зокрема ст. 30 ЗК України 1992 року, ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на час смерті спадкодавця) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У даному випадку спір виник між власниками нерухомого майна. З одного боку - це власники частини земельної ділянки та житлового будинку, з іншого боку - це також власник частини житлового будинку та земельної ділянки, у якого не співпадає частка у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку.

При вирішенні спору суди повинні враховувати баланс інтересів власників кожного виду нерухомого майна. Такий підхід відповідає і практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при розгляді справ щодо порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Зокрема, ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним). Але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи, що відповідачі отримали право власності на свої частини земельної ділянки у законний спосіб, останні також є власниками частини житлового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці; частини учасників процесу не виділені в натурі в житловому будинку, які останніми успадкований, і за якими чітко можуть «слідувати» частини земельної ділянки; з метою не порушення принципу непорушності права власності, неможливості незаконного її позбавлення, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 по суті заявлених вимог у зв`язку із його недоведеністю, він не застосовує наслідків пропуску строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин за вищенаведених обставин.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову.

Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України та ст. ст. 4, 5, 12, 13, 259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності відмовити.

Інформація про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ,

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Андрій ВОЛЧКО