Справа № 715/1464/24
Провадження № 2/715/402/24
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2024 року селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді Цуренка В.А.
секретар судового засідання Оршевська С.М.
розглянувши в залі суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування та про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку,-
В С Т А Н О В И В :
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували в шлюбних відносинах і в період з 1987 по 1989 роки збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Після зведення житлового будинку, а саме в 1994 році для їхнього домогосподарства було виділено, з метою приватизації, земельну ділянку площею 0,34 га, що підтверджується довідкою №06-05-2/1/242 від 18.08.2021 року. Дана земельна ділянка була виділена на ім`я відповідача відповідно до рішення виконавчого комітету Чагорської сільської ради від 18.02.1994 року. Як встановлено Глибоцьким районним судом в справі №715/298/22 в квітні 1997 року відповідач залишив будинок і з того часу мешкає у своєї сестри по АДРЕСА_2 . Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.09.2022 року у справі №715/298/22 відповідача було позбавлено права спільної сумісної власності на житловий будинок.
З метою реалізації даного судового рішення, вона звернулась до Чагорської сільської ради з заявою про оформлення домогосподарства по АДРЕСА_1 на її ім`я. Під час оформлення документів з`ясувалось, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не є приватизованою, тому вона розробила технічну документацію і проводить необхідні процедури для легалізації, як земельної ділянки так і житлового будинку.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, проте направила до суду заяву, в якій підтвердила обставини, викладені в позові, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляв.
Представник відповідача Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засіданні не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляв. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а також визначив наступні правові норми, що їх регулюють.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбних відносинах і в період з 1987 по 1989 роки збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Після зведення житлового будинку, а саме в 1994 році для їхнього домогосподарства було виділено, з метою приватизації, земельну ділянку площею 0,34 га, що підтверджується довідкою №06-05-2/1/242 від 18.08.2021 року. Дана земельна ділянка була виділена на ім`я ОСОБА_2 відповідно до рішення виконавчого комітету Чагорської сільської ради від 18.02.1994 року.
Як встановлено Глибоцьким районним судом в справі №715/298/22 в квітні 1997 року ОСОБА_2 залишив будинок і з того часу мешкає у своєї сестри по АДРЕСА_2 .
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.09.2022 року у справі №715/298/22 ОСОБА_2 було позбавлено права спільної сумісної власності на житловий будинок.

З метою реалізації даного судового рішення, ОСОБА_1 звернулась до Чагорської сільської ради з заявою про оформлення домогосподарства по АДРЕСА_1 на її ім`я. Під час оформлення документів з`ясувалось, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не є приватизованою, тому ОСОБА_1 розробила технічну документацію і проводжу необхідні процедури для легалізації, як земельної ділянки так і житлового будинку.

Весь період після 1997 року ОСОБА_1 володіла та користувалась земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок та земельною ділянкою площею 0,2698 га., яка розташована на іншому земельному масиві в межах с. Чагор. Також ОСОБА_1 весь цей період сплачувала земельний податок за земельні ділянки загальною площею 0,34 га. ОСОБА_2 не сплачував земельний податок та податок на самооподаткування, в розмірі визначеному Чагорською сільською радою Чернівецької області.

ОСОБА_1 з`ясувала, що дана земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:1446, яка має цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства приватизована, що підтверджується відомостями про земельну ділянку, отриману нею з мережі інтернет, що міститься на сайті Державного земельного кадастру. Згодом ОСОБА_1 дізналась, що власником даної земельної ділянки є ОСОБА_2 , та він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №800656, виданий Чагорською сільською радою 18 червня 2009 року. Підставою для видачі даного Державного акту зазначено рішення №290-28/2008 28-ої сесії 5 скликання від 28.11.2008 року Чагорської сільської ради. Про наявність даного Державного акту та відповідного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 дізналась в лютому 2023 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами 1, 5 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ст. 40 Земельного Кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09.09.2022 року у справі №715/298/22 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителькою АДРЕСА_1 , визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., підвалу літ. «АПд», незавершеної будівництвом прибудови літ. «А1-2», ганку літ. «а», сараїв літ. «Б», «В», убиральні літ. «Г», незавершеної будівництвом господарської будівлі літ. «Д», колодязя №І, огорожі №1, воріт №2, огорожі №3, хвіртки №4, вимощення №ІІ.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-УІ (далі - Закон), Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Абзацом першим ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-УІ передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор у своїй діяльності керується Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про Державний земельний кадастр», указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Держгеокадастру України, Головного Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області та іншими нормативно-правовими актами.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки (ч. 4 ст. 9 Закону № 3613-УІ ).

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Отже, якщо брати до уваги факти вчинення реєстрації земельної ділянки та скасування такої реєстрації в базі даних ДЗК, то її проводять державні кадастрові реєстратори, які є посадовими особами органу владних повноважень, на яких чинним законодавством України покладені владні управлінські функції у сфері внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей, а не Головне управління Держгеокадастру.

Відповідно до частини 3, 4 статті 12 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року, судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

У статті 78 ЗК України закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно з ч. 1ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За статтею 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до абз. 3 ч. 1ст. 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням, відповідно ст. 107 ЗК України, та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Позивачем та відповідачами не вирішено спірне питання щодо можливості виправлення помилково виданого Державного акту відповідачу, відтак захист порушеного права позивача як постійного користувача земельної ділянки можливий тільки в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час видачі оспорюваного державного акту, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій в) одержання земельних ділянок і земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 5ст. 116 ЗКУ).

За положеннями ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч. 5ст. 116 ЗК України).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 статті 152 ЗК України).

Чинне земельне законодавство України передбачає, зокрема, такий спосіб захисту цивільного права та інтересу у сфері земельних відносин, як скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі на підставі рішення суду.

Згідно ч. 13 ст.79-1 ЗК України та ч. 10ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Дії суб`єкта владних повноважень щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі врегульовані відповідними нормами Закону України «Про державний земельний кадастр», який є спеціальним законом, а тому його норми мають пріоритет над нормами загальних законодавчих актів.

Відповідно до ч. 10 ст. 24 цього Закону, однією з підстав скасування Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації земельної ділянки є ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 №1051 визначено порядок ведення державного земельного кадастру.

Згідно пункту 50 Порядку №1051 дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки.

Пунктами 60, 61 Порядку №1051 передбачено, що запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно д ост. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 постійного користувалася спірною земельною ділянкою, сплачувала податок за неї.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 283-285 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення №290-28/2008 28-ї сесії 5 скликання від 28.11.2008 року Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в частині визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:1446 за ОСОБА_2 .

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №800656, виданий Чагорською сільською радою 18 червня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: