КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/1764/22 Головуючий у суді І інстанції: Кравченко М.В.
провадження №22-ц/824/3172/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою ОСОБА_1 з 04.12.2013 року по 11.07.2022 року. Також позивач просить визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:022:0048 та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:022:0048.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в період з 12.11.2011 року по 23.09.2013 року знаходився у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , про що є відповідне рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 23.09.2013 року по ц.с. 413/5750-13-ц про розірвання шлюбу. Примирившись із відповідачем та повністю наладивши сімейні стосунки з осені 2014 року вони знову почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від цього шлюбу є спільна дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, про що є відповідний запис зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сніжнянського міського управління юстиції у Донецькій області від 14.06.2011 за №219. В інші шлюби сторони не вступали. Вони познайомились у 2006 році і з того часу фактично розвивали стосунки. До 2010 року вони проживали в Донецькій області. Будучи працевлаштованими на території Обухівського району тривалий час знімали квартири за різними адресами. З грудня 2015 року були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, про що є відповідні довідки. Так сторони в період з 2010 року по час звернення до суду із позовною заявою разом проживали як одна сім`я, виховували спільну дитину, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто складали сім`ю у розумінні ч.2 ст. З Сімейного кодексу України. З грудня 2016 року сторони разом проживали за адресою АДРЕСА_2 , а з 2020 року разом переїхали жити за адресою АДРЕСА_1 . В вересні 2018 року позивач та відповідач придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень, 00 копійок та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень 00 копійок. Договори купівлі-продажу майна за взаємною згодою сторін були оформлені на ім`я ОСОБА_2 , та в реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 .. На час купівлі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 даний житловий будинок не був придатний до проживання. Після його придбання вони ще два роки фактично не могли ним користуватись робили відновлювальний ремонт. Таким чином в період фактичного перебування у шлюбі вони за спільні кошти зробили капітальний ремонт будинку і згодом переїхали туди жити. Він самостійно робив ремонт будинку, а саме замінив старе покрівельне покриття на нове, встановив теплу підлогу в будинку, поміняв електричну проводку та зробив реставрацію стін, сторони поклеїли нові шпалери, встановили водопостачання до будинку, купили нові меблі та побутову техніку (дивани, шафи, холодильник, чайник, посуд, пральну машину та інші предмети вжитку), облаштували дитячу кімнату та привели в порядок присадибну ділянку, висадили молодий сад. За спільні кошти також були встановлені пластикові вікна, міжкімнатні та вхідні двері, поліпшені умови ванної кімнати, придбані та встановлені унітаз, раковина, ванна. Фактично вони придбали будівельні матеріали, які використали для ремонту на суму 85 261 грн 63 коп., крім того витратили кошти на придбання техніки та меблів, предметів комфорту для сім`ї. Оскільки вищевказаний будинок був придбаний ними в період їхнього спільного проживання однією сім`єю, він вважає, що відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, цей будинок належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та на нього поширюється положення глави 8 Сімейного кодексу України, тобто кожному з них належить 1/2 частка зазначеного будинку, та відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, розпоряджатися цим майном необхідно за взаємною згодою. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу поділу спільно набутого майна в позасудовому порядку, проте відповідач відмовилась і вважає спірне майно її власністю, вона буде розпоряджатись ним на власний розсуд, без його згоди, оскільки в офіційному шлюбі вони не знаходяться і вона не визнає його право власності на частку у спільному майні подружжя. Відповідач не бажає добровільно поділити спільне майно, в результаті чого він вимушений звертатись до суду та просить суд: встановити факт, що позивач та відповідач ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2013 року до червня 2022 року; визнати майно придбане в період спільного проживання, як одна сім`я чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу спільною сумісною власністю.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 грудня 2013 року по 11 липня 2022 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає дане рішення суду першої інстанції прийнято необгрунтовано та незаконно, не в повній мірі досліджено докази надані до матеріалів справи та не повною мірою встановлені обставини справи.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач довів всіма допустимими доказами які визнані судом, а відповідач не спростував той факт, що сторони проживали сім`єю без реєстрації шлюбу та мали всі права та обов`язки подружжя у розумінні СК України. Також сторони не заперечували той факт, що не маючи власного житла вони винаймали квартири та планували придбати власне помешкання.

Також відповідачем не спростовано той факт, що грошових коштів на утримання сім`ї позивач надавав в рази більше, оскільки працював на декількох роботах, всі гроші віддавав в сім`ю, про що є відповідні докази в матеріалах справи, оскільки відповідач мала значно менший дохід ніж позивач.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідачем не спростовано той факт, що сторони спільно обирали будинок та приймали рішення щодо придбання майна та здійснення відновлювального ремонту в спірному будинку за спільні кошти, про що також заявили свідки.

Вказував, що до матеріалів справи надано відомості про застраховану особу з пенсійного фонду України, де фактично вказані дані про нарахування та відрахування із заробітної плати як позивача так і відповідача. Дані докази не були взяті до уваги судом першої інстанції, що свідчать про необгрунтований висновок суду щодо коштів та наявних грошових накопичень за які було придбано та відремонтовано спірний житловий будинок із земельною ділянкою і зробив хибний висновок про участь кожного із подружжя у придбанні майна та відновленні майна.

Вважає висновок суду першої інстанції про те, що законодавство України та умови Договору про сугоратне материнство від 28.08.2017 року не визначають чіткого визнання терміну «компенсація», що виплачується сурогатній матері не є достатньою підставою вважати, що грошові кошти отриманні в результаті підписання даного договору є особистими коштами відповідача.

Вважає твердження відповідача про те, що грошові кошти отримані нею в якості компенсації «моральної шкоди» та на покриття утрат її здоров`я не можуть бути розцінені судом як безапеляційний довод, оскільки позивач також мав певні незручності від того, що відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства, оскільки як показали свідчення свідків ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) позивач збергів таємницю сурогатного материнства його цивліьної дружини перед друзями та співробітниками.

Доводи апеляційної інстанції обгрунтовані також тим, що висновок суду першої інстанції щодо визнання «компенсації» відшкодування за завдану відповідачу моральну шкоду та шкоду по утраті здоров`я є необгрунтованими, оскільки жодного доказу щодо втрати здоров`я та нанесенної в результаті підписання такого договору відповідачем надані не були.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги, окрім зазначено посилався на те, що судом першої інстанції не вірно визначено правову природу Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстарції шлюбу у період з 04 грудня 2013 року по 11.07.2022 року, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що факт спільного проживання сторін підтверджується матеріалами справи, зокрема фотознімками, показами свідків, іншими доказами підтверджується те, що сторони разом проводили неробочий час, характер окремих відомостей, що повідомлені свідками. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що сукупність доказів підтверджує факт спільного проживання сторін у одному помешканні, факт ведення ними спільного господарства, що свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном сторін житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:022:0048, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що вказане вище майно набуто відповідачкою виключно за власні кошти, отримані за участь у програмі сурогатного материнства, а тому воно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Норми статей 60-62 СК України вказують, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70, ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19).

У постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 викладена така правова позиція «що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.».

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц, та постановах Верховного Суду у від 09.01.2020 у справі №186/421/17, від 09.06.2021 у справі № 46/5702/18 та від 01.09.2021 у справі № 523/9720/17.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 в період з 12.11.2011 року по 23.09.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, що підтверджується копією виписки з рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 23.09.2013 року у цивільній справі № 413/5750/13-ц, а також визнається сторонами.

У сторін є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що є відповідний запис зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сніжнянського міського управління юстиції у Донецькій області від 14.06.2011 за № 219, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Примирившись із відповідачем та налагодивши сімейні стосунки з осені 2014 року сторони знову почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В інші шлюби сторони не вступали.

Сторони познайомились у 2006 році і з того часу фактично розвивали стосунки. До 2010 року проживали в Донецькій області. Будучи працевлаштованими на території Обухівського району тривалий час знімали квартири за різними адресами. З грудня 2015 року були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, про що є відповідні довідки. Так сторони в період з 2010 року по час звернення до суду із позовною заявою разом проживали як одна сім`я, виховували спільну дитину, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто складали сім`ю у розумінні ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України.

З грудня 2016 року сторони разом проживали за адресою АДРЕСА_2 , а з 2020 року разом переїхали жити за адресою АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються матеріали справи, зокрема фотознімками, показами свідків та частково визнаються сторонами.

Встановлено, що відповідачка звернулася до ТОВ «Неогенія», що займається наданням послуг з організації та контролю медичних програм з використанням допоміжних репродуктивних технологій і 28.08.2017 року між нею та ОСОБА_8 , яка діяла на підставі довіреності від імені громадян Іспанії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , укладено Договір про сурогатне материнство від 28.08.2017 року посвідчений Кузьминим О.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2442, 2443.

Згідно з п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017, передбачено, що Потенційні батьки зобов`язуються виплатити Сурогатній матері компенсацію в загальному розмірі 412 260,00 грн, що еквівалентно 14 000, євро.

У 06.09.2017 року було здійснено запліднення і до ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачка виношувала дитину.

До 15.03.2018 року відповідачка продовжувала працювати на Трипільській ТЕЦ, у подальшому пішла у відпустку по вагітності і пологах.

Компенсацію, передбачену п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року відповідачка отримала частинами, а саме: 28.08.2017 року - 700 Євро, 24.05.2018 року - 6650,00 Євро та 03.07.2018 року - 6650 Євро, про що свідчать копії відповідних розписок.

В подальшому, 26.09.2018 року відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київсткої області Семенченком В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2066, відповідачка придбала житловий будинок.

Відповідно до п. 20 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2018 року та п. 7.6. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2018 року зазначено, що покупець (тобто відповідач) розлучена та в повторному зареєстрованому шлюбі та/або в фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебуває, не одружена, і грошові кошти, що витрачаються нею на купівлю житлового будинку та земельної ділянки за цими договорами, не є спільною сумісно гласністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю житлового будинку, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

Встановлено, що в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 , будучи кумом позивача, в судовому засіданні пояснив, що вони познайомились в 2012 році, товаришували до минулого літа, доки позивач та відповідачка не розлучились. В цей час в них були сімейні відносини, вони разом проживали в м. Українка Обухівського району Київської області, потім в с. Трипілля Обухівського району Київської області, потім знову в м. Українка Обухівського району Київської області. Він часто приходив до них в гості. Позивач витрачав кошти на будівництво та ремонт, на заняття дитини. В 2019, 2020 роках вони разом їздили на відпочинок до Єгипту, разом ходили в кіно, на прогулянки, разом розплачувались за покупки. Позивач розповідав йому, що вони придбали ділянку, він запрошував його туди, вони туди ходили. Також він разом з позивачем разом працювали в будинку, відповідачка привозили їм продукти харчування, до минулого року позивач проводив роботи в будинку, і він йому допомагав, доки відповідачка не вигнала позивача. Йому було не відомо про участь відповідачки у програмі сурогатного материнства до її пологів, він дізнався вже після пологів, а до цього думав, що то спільна дитина позивача та відповідачки. Позивач розповідав йому, що підтримував відповідачку під час вагітності, підвозив її, також казав, що був присутній під час пологів. Коли позивач та відповідачка проживали разом в двокімнатній квартирі в м. Українка Обухівського району Київської області, з ними також проживали брат позивача та сестра відповідачки. Загалом вони нормально проживали, але інколи в них виникали сварки.

Свідок ОСОБА_13 , будучи братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що знає відповідачку з 2009 року, він проживав разом з позивачем та відповідачкою у 2017-2018 роках. Позивач з відповідачкою проживали разом як одна сім`я, разом готували, їли, відпочивали, святкували свята, вели спільний побут. До розлучення з позивачем у відповідачки не було інших стосунків, між ними було нормальні стосунки. Йому було відомо про участь відповідачки у програмі сурогатного материнства.

Свідок ОСОБА_5 , будучи товаришем позивача з 2010 року, в судовому засіданні пояснив, що вони товаришували сім`ями, відпочивали разом, допомагали. Позивач та відповідачка постійно проживали разом спочатку в м. Українка Обухівського району Київської області, потім в с. Трипілля Обухівського району Київської області. Окремо позивач та відповідачка не проживали. Сторони разом купували будинок, разом ремонтували його, позивач там працював, а він йому допомагав. Про те, відповідачка брала участь у програмі сурогатного материнства, він дізнався після пологів. Він бував в них в гостях, вони спілкувались, ходили разом в театр. Вони трьома сім`ями товаришували і зустрічались майже кожен тиждень. Позивач та відповідачка проживали як одна сім`я, в них було одне ліжко на двох, вони разом здійснювали покупки. Також з ними тимчасово проживав брат позивача та сестра відповідачки. Про те, що позивач з відповідачкою були розлучені йому було відомо.

Свідок ОСОБА_6 , будучи колегою позивача, в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з сім`єю ОСОБА_14 з 2010 року, вони познайомились на роботі. Позивач та відповідачка постійно були разом. Їхні діти навчаються в одному класі. Вони товаришували сім`ями, разом відпочивали, ходили на пікніки. В 2019 році позивач та відповідачка окремо проживали на протязі декількох місяців, а потім помирились. Вони проживали як одна сім`я. Про те, що відповідачка брала участь у програмі сурогатного материнства йому стало відомо після пологів.

Свідок ОСОБА_7 , будучи колегою позивача, в судовому засіданні пояснив, що знає його з 2010 року, вони познайомились на роботі. Позивач та відповідачка були парою, разом проживали та працювали. В спірному будинку був пошкоджений внаслідок пожежі дах, вони зверталися до нього за допомогою як до члена профспілки і навесні 2019 року їм було виділено 15 000 гривень на ремонт даху будинку. Позивач та відповідачка були парою, вони разом святкували свята, всі оточуючі сприймали їх як пару. В 2019 році відповідачка була вагітною вдруге, оскільки в них вже була спільна дитина, однак про те, що відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства він дізнався після пологів. Позивач з роботи на пологи відпрошувався на роботі, позивач говорив йому, що був присутній під час пологів. Позивач та відповідачка спочатку проживали на орендованій квартирі, а потім придбали будинок. Позивач розповідав йому про те, що вони купують будинок. Відповідачка часто приходила на роботі до позивача, вони добре спілкувались, разом святкували день енергетика і поводили себе, як пара. Ключами вони обмінювались, автомобілем користувались разом, а в 2022 році позивач пішов жити на орендовану квартиру.

Свідок ОСОБА_15 , будучи сусідом, в судовому засіданні пояснив, що в нього з позивачем та відповідачкою дружні відносини, вони сусіди по межі земельних ділянок. Позивач та відповідачка проживали разом однією сім`єю, жили добре, разом відпочивали, разом робили ремонт в будинку. Коли він показував спірний будинок, позивач та відповідачка разом приїздили його дивитися і мали намір купити, це було приблизно влітку - восени 2017-2018 років, більш точно він не пам`ятає. Коли вони приїздили дивитись будинок, то представились, як сім`я. восени вони почали проводити будівельні робити, та благоустроювати сад. Купували будинок для проживання, але там необхідний був ремонт. Керував ремонтом позивач, але і відповідачка теж інколи приїздила. Вони поводили себе як одна сім`я.

Свідок ОСОБА_16 , будучи сестрою відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що іноді вона проживала зі своєю сестрою та її чоловіком, також з нею проживав її син. Відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства. Стосунки між позивачем та відповідачкою були нормальні. Готували їсти та інше по домашньому господарству вони робили всі разом у кого вільний час. Коли відповідачка купувала будинок, вона з позивачем не підтримувала сімейних відносин, в них просто були гарні відносини, а не сімейні і проживали вони в одному помешканні. Станом на цей час в позивача з відповідачкою також збереглись нормальні відносини, вони нормально спілкуються, тиждень тому разом їздили в с. Витачів Обухівського район Київської області для того, щоб підібрати відпочинок дитині. Коли вони проживали разом - вона з сином, позивач та відповідачка, продукти харчування вони всі купували потрохи, однак спільних покупок в позивача з відповідачкою вона не бачила, спільно до лікаря вони також не ходили, позивач не допомагав відповідачці у побуті. Відповідачка самостійно шукала варіанти програм сурогатного материнства, позивач не знав про її наміри приймати участь у програмі сурогатного материнства. Коли відповідачка була в пологовому будинку, вона приїздила до неї, позивача вона в пологовому будинку не бачила. Відповідачка приблизно протягом двох місяців проживала на орендованій квартирі в м. Києві, позивач там не був, а вона була. Після пологів під час виписки з пологового будинку відповідачка була сама, позивача не було. Також після пологів відповідачки, вона з нею їздила в Луганську області на ювілей до їхньої бабусі, позивач з ними не їздив. Їй відповідачка розповідала, що бере участь у програму сурогатного материнства, щоб за отримані кошти придбати власне житло. Позивач був присутній перед купівлею будинку при його огляді, оскільки позивачка в цьому не розуміється. Позивач з відповідачкою разом проживали на орендованій квартирі, потім разом переїхали в будинок. Позивач робив ремонт в будинку, щоб створити умови проживання для дитини. Вона постійно проживала в м. Одеса, а до сестри з чоловіком вона приїздила періодично на декілька днів кожного місяця, було що й на два тижні. За оренду квартири вона не платила і позивач також не платив, через що між позивачем та відповідачкою іноді виникали сварки. За оренду квартири платила відповідачка. Відповідачка деякий час проживала в м. Києві, оскільки це було передбачено договором про сурогатне материнство, що вона мала проживати неподалік пологового будинку. В орендованій квартирі в м. Українка Обухівського район Київської області був один холодильник на двох, вони ночували в окремій кімнаті. Позивач та відповідачка окремо проживали в 2012 році і в 2018-2019 роках, вони винаймали окремі квартири. Останнього разу позивач та відповідачка розійшлись в 2022 році. Позивач та відповідачка сплату комунальних послуг не ділили. Про фінансові розрахунки між позивачем та відповідачкою їй нічого не відомо. Щоб позивач готував, вона не бачила, інколи щось легке. Одного разу вона разом з позивачем та відповідачкою обрали ювелірні вироби, інших вартісних покупок вони разом не здійснювали. Будинок було придбано за власні кошти відповідачки, які вона отримала за участь у програму сурогатного материнства, кошти в неї були в іноземній валюті, про виплату домовлялась відповідачка, а чи позивач домовлявся, їй не відомо. Під час укладення договору вона присутньою не була. Кошти, які відповідачка отримала за участь у програмі сурогатного материнства вона зберігала. Були випадки, що відповідачка повертала кошти позивачу, коли він здійснював якісь покупки, скидала на картку. За оформлення документів на будинок було витрачено 1 500 євро та ремонт за ремонт в будинку витрати несла також відповідачка, за кошти, які були виплачені як компенсація за участь у програму сурогатного материнства вдруге. Вдруге відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства у 2019 році. Проживати в будинок вони переїхали в березні 2020 року. У відповідачки був інший співмешканець ОСОБА_17 2013 році. В позивача з відповідачем були добрі стосунки, спільний побут, спільно харчувалися, спали переважно на одному ліжку, періодично проживали як чоловік та жінка. Відповідачка до 2014 року проживала в м. Красний Луч Луганської області, а потім переїхала в м. Українка Обухівського району. Інших сімей а ні в позивачка, а ні у відповідачки не було.

Свідок ОСОБА_18 , будучи подругою відповідачки з 2017 року, в судовому засідання пояснила, що позивача вона не знає, відповідачка розповідала їй що розлучена з ним, називала його колишнім чоловіком. В її присутності позивач ніколи не телефонував відповідачці, на зустрічах з відповідачкою, його ніколи не було. Відповідачка ніколи не розповідала їй про його допомогу чи підтримку. Зі слів відповідачки, вона приймала участь в програму сурогатного материнства, щоб за отримані кошти придбати власне житло. Вони приїздила до неї на орендовану квартиру в м. Києві, там вона проживала сама, в квартирі не було ніяких речей позивача. В пологовий будинок до відповідачки вона також приїздила, позивача там вона не бачила. Відповідачка розповідала їй, що за кошти отриманні за участь у програмі сурогатного материнства вони купила будинок, інших вартісних покупок крім телефону відповідачка не робила. Ремонт в будинку також робився за кошти отримані за участь у програму сурогатного материнства. В пробачному будинку відповідачки вона також була, позивач там також був, відповідачка розповідала їй, що впустила позивача в будинок та намагалась налагодити з ним стосунки. Присутність чоловіків на пологах по програму сурогатного материнства заборонена. Також вона була в орендованій відповідачкою квартирі в м. Українка Обухівського району Київської в 2017 році, та тоді було багато мешканців. Зі слів відповідачки вона зустрічалась з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 . З відповідачкою вона зустрічалась відпочивати приблизно 5-7 разів на рік. На сімейних святах відповідачки вона не була. Коли вона була в будинку в с. Трипілля Обухівського району Київської області, речей позивача там не було.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що відповідачка була учасницею програми сурогатного материнства, вона на той час працювала в цій агенції, коли до них звернулась відповідачка, ми підшукували їй можливі варіанти для укладення договору сурогатного материнства. Кошти, які відповідачка отримала за участь у програмі сурогатного материнства, є компенсацією за втрату здоров`я. позивача вона не знає. Вона бачилась з відповідачкою 1 раз на місяць, вони спілкувалися, вона передавала їй кошти. Вона ніколи не бачила позивача ні в агенції, ні в клініці. Зі слів відповідачки вона знала, що в неї є чоловік, але вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, в неї не було ніяких фактичних відносин, оскільки за наявності чоловіка, для участь у програмі сурогатного материнства, необхідна б була нотаріально посвідчена згода чоловіка на участь у такій програмі. Компенсація передбачена договором про сурогатне материнство для доброго харчування, покриття витрат здоров`я, моральна компенсація. Сума компенсації становили 13 000 євро, яка виплачувалась учасниці програми частинами, оплачувала компенсацію подружжя з Іспанії. У разі якщо б відповідачка проживала цивільному шлюбі з чоловіком, його б згода на участь у програмі сурогатного материнства не потрібна була б. житлово-побітові умови учасниці відповідачки, як учасниці програми вони не обстежували. Відповідачка брала участь у програмі в 2017-2018 роках, народила в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суд апеляційної інстанції вважає, що з врахуванням показань свідків, пояснення сторін, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, зокрема, фотокартки з життя та відпочинку сторін та повсякденного життя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_1 за період з 04 грудня 2013 року по 11 липня 2022 року.

При цьому судом першої інстанції також вірно встановлено, що оскільки спірне майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , придбані відповідачкою за рахунок її особистих коштів, тому відсутні правові підстави вважати, що це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не спростовано той факт, що грошових коштів на утримання сім`ї позивач надав в рази більше, оскільки працював на декількох роботах, всі гроші віддавав в сім`ю, оскільки відповідач мала значно менший дохід, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надані позивачем відомості про нарахування та відрахування із заробітної плати (які були долучені до відповіді на відзив на позовну заяву, а.с. 193 том 1) не можуть слугувати доказом, що саме кошти позивача були спрямовані на купівлю оспорюваного нерухомого майна, з огляду на те, що відповідно до змісту укладених договорів, а саме п. 20 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2018 року та п. 7.6 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2018 року, зазначено, що грошові кошти, що витрачаються покупцем (тобто відповідачкою) на купівлю житлового будинку та земельної ділянки за цими договорами, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити пиатння про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю житлового будинку, в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначені грошових коштів на придбання майна взяв до уваги лише договір сурогатного материнства від 28.07.2017 року укладеного відповідачем та не взято до уваги грошові кошти, які сторони як подружжя витратили на відновлення житлового стану спірного будинку та на утримання сім'ї в цілому, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки в даному випадку не мають правового значення у даній справі. Надані позивачем обґрунтування щодо відновлення (ремонту) будинку за спільні кошти можуть бути доказами в справі, заявленій з інших підстав щодо збільшення вартості нерухомого майна під час шлюбу.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження статусу спірного майна, як спільного сумісного, створеного внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що отримана компенсація відповідачем за договором про сурогатне материнство від 28.08.2017 року не є достатньою підставою вважати, що вони є особистими коштами відповідача, з огляду на те, що позивач також мав певні незручності від того, що відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства, оскільки позивач зберігав таємницю сурогатного материнства його цивільної дружини перед друзями та співробітниками, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що під занченням терміну «компенсація розуміється покриття ризиків, що можуть настати внаслідок участі в медичній програмі з використанням допоміжних репродуктивних технологій, відшкодування моральної шкоди, а також шкоди, завданої здоров`ю сурогатної матері внаслідок виношування дитини (дітей). Суд апеляційної інстанції зазначає, що умовами договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року не визначено відшкодування компенсації позивачу, тому доводи апелянта про те, що компенсація яка була виплачена відоповідачу слід вважати спільними коштами, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів важає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи, та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин, вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами, зокрема положення п. 3, ч. 1 ст. 57, ст.ст. 69, 74 Сімейного кодексу України і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «03» липня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник