РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/3541/24

Номер провадження 2/495/2428/2024

26 грудня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав, у якому просить суд:

- розірвати шлюб, укладений 29 жовтня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис 3 350;

- позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стислий виклад позиції позивача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 25.01.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 350.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 11.02.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 57.

Як зазначає позивач, спільне проживання з відповідачкою ОСОБА_2 не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння та сварки, що призвело до того, що вони почали проживати окремо.

Шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 носить формальний характер, а тому його слід розірвати.

Протягом останнього часу спільна неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищезазначені обставини підтверджуються рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2023 року по справі № 495/13412/23, яким було визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_1 , у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звертає увагу суду, що він має постійний та достатній дохід, самостійно займаєть вихованням та утриманням дитини, забезпечую її матеріально та піклуюся про неї, цікавиться станом її здоров?я та успіхами, має житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку, дитина разом зі позивачем почуває себе у безпеці та спокійно.

Тобто, з його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання сина разом зі ним, чи негативно впливали на його виховання та розвиток.

Відповідач як мати належної уваги, турботи та піклування дитині не надає, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітньої дитини.

Позивач зауважує, що відповідачка ОСОБА_2 залишила неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на його виховання, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, а коли позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з вимогами щодо необхідності здійснення догляду за їх спільною неповнолітньою дитиною, вона повідомила йому, що відмовляється від виховання дитини у зв?язку із неможливістю здійснювати догляд за нею.

Процесуальні дії у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2024 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено про за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області надати письмовий висновок про доцільність/недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року було витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 1 червня 2023 року по день надання відповіді.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року закрито підготовче провадження по справі.

Позивач у судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Вказав, що відповідач аж ніяк не цікавиться життям дитини, не бере участі у їх спільному житті, на даний момент проживає закордоном з іншим чоловіком.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, письмово вимоги позову визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення, справу просила розглядати за її відсутності. У матеріалах справи міститься нотаріально завірена заява про те, що відповідач ознайомлена із позовними вимогами ОСОБА_1 до неї, погоджується із позовом та з викладеними у позові обставинами, позов визнає у повному обсязі. Просить суд позов ОСОБА_1 розглянути за її відсутності. З наслідками визнання позову ОСОБА_1 ознайомлена, ці наслідки відповідачу зрозумілі.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся.

За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, їх нормативно правове обґрунтування та позиція суду

Судом встановлено, що 29.10.2005 року сторони уклали шлюб, що був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 350. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 січня 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 11.02.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 57.

У матеріалах справи також міститься нотаріально завірена заява ОСОБА_2 /відповідача/, якою вона повністю усвідомлюючи значення своїх дій та їх правові наслідки заявила, що не заперечує проти задоволення позову.

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 виконавчий комітет заключив, що покладає вирішення вказаного питання на розсуд суду.

Вказаним висновком також встановлено, що 12.06.2024 року спеціалістами служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами обстеження встановлено, що ОСОБА_1 , разом з сином ОСОБА_4 проживають в однокімнатній квартирі, де відокремлено куточок для дитини. Є окреме спальне місце, письмовий стіл, шафа для зберігання речей. Створено необхідні умови для проживання та розвитку дитини, про що складено відповідний акт від 12.06.2024 року.

У висновку також вказано, що 12.06.2024 року під час здійснення обстеження умов проживання спеціаліст служби у справах дітей запитав дитину, ОСОБА_4 , з ким із батьків він проживає. Хлопчик повідомив, що понад року проживає з батьком, з яким у нього склалися дружні стосунки. Батько турбується про нього, з батьком вони проводять вільний час та займаються улюбленими справами. Неповнолітній ОСОБА_4 обізнаний, що в Білгород-Дністровському міськрайонному суді розглядається цивільна справа про позбавлення матері батьківських прав та не заперечує цьому.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2023 року по справі № 495/13412/23, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини були задоволені та відповідно визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням також встановлено, що «Нещодавно відповідачка ОСОБА_2 змінила своє місце проживання та місце проживання спільного сина ОСОБА_5 без згоди позивача, як батька та переховувала від позивача місце знаходження дитини.

Позивач вказує, що постійного місця проживання відповідачка ОСОБА_2 не має, не в повній мірі може забезпечити сина усім необхідним, що призвело до необхідності визначити у судовому порядку місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з батьком, що, на думку позивача, буде відповідати найкращим інтересам сина.

Також ОСОБА_1 зазначає, що йому відомо про те, що відповідачка ОСОБА_2 найближчим часом збирається виїжджати за територію України, він вважає, що задля гармонійного розвитку дитини, син ОСОБА_5 має проживати разом з батьком.

Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину; не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому. Також вказує, що він не є військовослужбовцем та дане вирішення спору у судовому порядку не пов`язане з військовою службою.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини.»

Суд керуючись положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України, у відповідності з якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом - вважає вказані обставини доведеними.

Згідно з відомостями, що були витребувані від Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у листопаді місяці виїхала за кордон та не поверталася.

Допитаний у судовому засіданні неповнолітній син позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , висловився, що дійсно бажає проживати з батьком, з матір`ю давно не спілкувався, адже вона виїхала за кордон. Неповнолітній ОСОБА_4 висловився, що, на його думку, позбавлення батьківських прав матері буде у його інтересах, адже остання у його житті участі не приймає, вказаний факт у майбутньому зможе допомогти отримувати соціальні та державні пільги (на навчання, тощо).

Як встановлено судом, спільне проживання сторін по справі не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння та сварки, що призвело до того, що сторони почали проживати окремо та їхній шлюб носить формальний характер.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Щодо позбавленням батьківських прав для проживання дитини із батьком.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ст. 3, 4, 5, 7 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї. Сім`я створюється, в тому числі, і на підставі усиновлення. Держава створює пріоритет сімейного виховання дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В п. 16 зазначеної Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Вказане також узгоджується з позицію ВСУ, викладеної у постанові від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19, провадження №61-1344св20.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, провадження №14-327цс18.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого2022року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня2021року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня2018року у справі № 500/6325/17.

Висновок уповноваженого органу про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідає встановленим до нього вимогам, підписаний уповноваженою особою, та складений на підставі вивчення всіх обставин справи, у зв`язку із чим суд враховує його під час ухвалення рішення.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка ОСОБА_2 за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без поважних причин залишивши її без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно їх сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідачку права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дітей, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав.

З огляду на викладене, враховуючи висновок служби у справах дітей, прихильність дитини до батька, пояснення самої неповнолітньої дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб її позбавили батьківських прав, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав щодо дитини, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Висновки суду

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами.

Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст. 15, 56, 111, 112, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. 7, 8, 19, 76-81, 128, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав - задовольнити в повному обсязі.

Шлюб, укладений та зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.10.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 350. - розірвати.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 26.12.2024.

Суддя Н.Д. Анісімова