Справа № 932/6311/21
Провадження № 2/201/376/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Покопцевої Є.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача адвоката Станіслав О.О.

за участю відповідачки ОСОБА_2

за участю представника відповідачки адвоката Келембет І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду від 05.07.2023р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2022р. та постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2023р. були скасовані та цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. № 39-51, 139-145, 245-251 т. №3).Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.07.2023р. цивільна справа прийнята до розгляду, призначено її розгляд справи в загальному позовному провадженні в підготовче засідання.

В ході розгляду цивільної справи з 2021р. позивачем декілька разів уточнювалися позовні вимоги, остаточна редакція позовних вимог (зменшена) викладена 20.11.2023р. (а.с. №41-55 т. № 4).

В ході підготовчого провадження 20.11.2023р. від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме - від Кіровського районного суду м. Дніпропетровська матеріалів цивільної справи № 2-10/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 06.02.2024р. клопотання позивача задоволено, ухвала виконана 23.02.2024р.(а.с. №146 т.№ 4).

В обґрунтування позовних вимог в редакції від 20.11.2023р. позивач в позовній заяві зазначав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 22.12.1990р., шлюб розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2001р. у справі № 2-690/2001. Позивач зазначав, що 01.03.1991р. він за договором купівлі-продажу придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ). Спірна квартира була оформлена на відповідачку лише з тих підстав, що на той час він займався підприємницькою діяльністю, яка була заборонена (обмін валют). Оскільки, на думку позивача, квартира набута ним у власність за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , вона є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Шлюбні відносини з відповідачкою він припинив з лютого 1997р. та з 22.11.2002р. змінив місце свого проживання на м. Алушта АРК. Починаючи з вересня 2001р., ОСОБА_2 зверталася з позовами про поділ майна подружжя, втім відносно спірної квартири, як стверджував позивач, спір не вирішувався. В подальшому, в 2014р. відповідачка отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на спірну квартиру та продала останню 15.09.2014р. Про порушене право на поділ спірної квартири позивач, за його твердженнями, дізнався лише 27.11.2018р., коли його представник адвокат Зайцева Г.С. в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська ознайомилася з матеріалами цивільної справи № 2-10/11. Оскільки у день продажу квартири відповідачка не повернула ОСОБА_1 частини вартості квартири, позивач наполягав на стягненні не тільки цієї частини вартості квартири, а і 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 15.09.2014р.

За вищезазначеного, позивач просив суд визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ) спільним сумісним майном подружжя та здійснити її поділ шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за частку цієї квартири у розмірі - 664 143 грн., що відповідає дійсній оціночній вартості встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-03580160 від 27.01.2022р. Також позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь інфляційні втрати за період з 15.09.2014р. по 20.11.2023р. у розмірі - 415 380 грн. 26 коп. за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди частку у спірній квартирі, а також штрафні санкції у розмірі подвійної ставки НБУ за період з 15.09.2014р. по 20.11.2023р. у розмірі 498 490 грн. 60 коп. за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди частку у спірній квартирі. Також просив стягнути з відповідачки на свою користь понесені судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Представник відповідачки адвокат Келембет І.М. 20.11.2023р. подала суду заяву про сплив позовної давності, просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки ОСОБА_1 про порушене право (право на поділ спільного сумісного майна подружжя) стало відомо ще під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 2-10/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме ним 28.05.2002р. було подано зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, який 25.03.2003р. та 01.04.2003р. було двічі уточнено, втім через неявку ОСОБА_1 в судові засідання ухвалою суду від 03.05.2012р. зустрічний позов було залишено без розгляду (а.с. № 56-57 т. № 4). Щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 по суті, то представник відповідачка просила в задоволенні позову відмовити та 20.11.2023р. подала суду письмові пояснення, по тексту яких зазначила, що квартира АДРЕСА_1 (стара назва) була придбана 01.03.1991р. за кошти самої ОСОБА_2 , а саме за рахунок отриманих нею у спадок грошових коштів у розмірі 7 000 руб. та за рахунок продажу 1/3 частини спадкового майна, а саме домоволодіння АДРЕСА_2 та автомобіля М-21, що підтверджується рішенням Анапського міського суду Краснодарського краю від 26.05.1986р. у справі № 2-39/86р. На час придбання спірної квартири сторони перебували у шлюбі лише 2 місяці та 7 днів, отже спірна квартира не могла бути придбана за спільні кошти подружжя (а.с. № 86-87 т. № 4).

Позивачем 29.12.2023р. подана заява, по тексту якої він висловив заперечення проти використання як доказу рішення суду, ухвалене судом Російської Федерації, оскільки це держава-агресор, отже його неможливо використовувати судами України. Також позивач, вважаючи, що в діях адвоката Келембет І.М., яка долучила це рішення суду до матеріалів справи, є ознаки колабораційної діяльності, за яку передбачена кримінальна відповідальність відповідно до Закону України від 03.03.2022р. № 2108-IX, просив відносно адвоката постановити окрему ухвалу (а.с. № 114-115 т № 4).

Позивачем 18.03.2024р. також подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, по тексту яких ОСОБА_1 зауважував на тому, що строки позовної давності слід відраховувати з 27.11.2018р., коли його представник ознайомилася з матеріалами цивільної справи № 2-10/11 в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська та отримала заочне рішення суду від 03.05.2012р.(а.с. № 129-131 т. № 4).

Не погодившись з позицією позивача, представник відповідачки 02.04.2024р. подала письмові пояснення, по тексту яких звертала увагу суду на те, що у відповідності до положень ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В чергове звертала увагу, що від дня, коли ОСОБА_1 дізнався про порушене право (подача зустрічного позову - 28.05.2002р.), минуло 19 років 10 місяців 15 днів (а.с. № 141 т. № 4).

Підготовче засідання відповідно до вимог ст. 197 та п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України проведено 02.04.2024р. (а.с. № 143 т.№ 4).

В ході судового розгляду справи 28.05.2024р. та 25.06.2024р. позивач та його представник адвокат Станіслав О.О. позовні вимоги в редакції від 20.11.2023р. підтримали, наполягали на їх задоволенні.

В ході судового розгляду справи 28.05.2024р. та 25.06.2024р. відповідачка та її представник адвокат Келембет І.М. заперечували проти задоволення позовних вимог, просили в задоволенні позовних вимог відмовити через пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності, якщо суд не знайде підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

В ході судового розгляду справи в судових засіданнях 28.05.2024р. та 25.06.2024р. здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачки, їх представників, дослідивши матеріали справи, що розглядається судом, оглянувши матеріали цивільної справи Кіровського районного суду м. Дніпропетровська № 2-10/11, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.1990р. по 23.11.2001р.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2001р. у справі № 2-690/2001 (а.с. № 25-26 т. № 1). Постановою Верховного Суду України від 24.11.2005р. рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2001р. у справі № 2-690/2001 залишено без змін (а.с. № 30-31 т. № 1).

Під час зареєстрованого шлюбу, а саме 01.03.1991р., за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 ) (а.с. № 16-17 т. № 1).

Позивач стверджує, що спірна квартира придбана за його власні кошти і лише формально ОСОБА_2 зазначена титульним власником, відповідачка стверджує зворотне, а саме, що спірна квартира придбана за її власні кошти.

Квартира АДРЕСА_1 ) є предметом спору у цій цивільній справі, оскільки за договором купівлі-продажу від 15.09.2014р. ОСОБА_2 продала спірну квартиру (а.с. № 18-21 т. № 1), чого, на думку позивача, не мала робити без згоди позивача та без виплати йому грошової компенсації за частину проданої квартири.

Щодо застосування при розгляді справи норм матеріального права, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 розділу УІІ «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004р. до сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До 2004р. діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Сторони, як зазначено вище, перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.1990р. до 23.11.2001р., шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2001р. у справі № 2-690/2001.

Отже, до спірних правовідносин, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинні визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За правилами ст. 24 КпШС України роздільним майном кожного з подружжя, є майно, що належало кожному з подружжя до шлюбу, майно, яке отримано у спадщину або за договором дарування, а також речі індивідуального користування (за певних умов).

Роздільним майном кожний з подружжя володіє, користується та розпоряджається самостійно, а у відповідності до ч. 1 статті 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

На час виникнення правовідносин (придбання спірної квартири) діяв і Закон України «Про власність».

Згідно ст. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю та частки чоловіка і дружини є рівними.

Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17.

Зазначені вище норми права, вказують на презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Цим положенням КпШС України кореспондуються норми ст.ст. 60, 65, 70 СК України.

Як зазначено вище, позивач стверджував, що спірна квартира придбана за його власні кошти і лише формально ОСОБА_2 зазначена її титульним власником, при цьому зазначав, що на час придбання квартири він займався підприємницькою діяльністю, яка була заборонена у той час (обмін валют), мав від цієї діяльності стабільно високий дохід. Крім того, в судовому засіданні 25.06.2024р. він долучив копію рішення виконкому Кіровської райради народних депутатів № 1326 про переоформлення гаражу, який розташований в ГСК «Автолюбитель -3», з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 . Отже, позивач стверджував, що мав власні кошти на придбання квартири, які отримував від підприємницької діяльності та продажу гаражу.

З приводу цих тверджень позивача, суд зазначає, що позивач не довів наявність у нього власних коштів на придбання квартири 01.03.1991р., оскільки ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу ні ведення підприємницької діяльності у зазначені роки, ні розміру доходу від цієї діяльності. На запитання головуючого в судовому засіданні 28.05.2024р. ОСОБА_1 відповів, що не може підтвердити свій дохід за ті роки а.с. № 151-152 т. № 4).

Що стосується долученої до матеріалів справи копії рішення виконкому Кіровської райради народних депутатів № 1326 про переоформлення гаражу, який розташований в ГСК «Автолюбитель-3» з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (а.с. № 154-157, 158 т. №4), то суд цей доказ не приймає з ряду причин. По-перше, цей доказ подано суду поза межами підготовчого провадження без долучення підтверджень, чому це рішення виконкому позивач не міг долучити раніше (вимоги ч.ч.2, 4 ст.83 ЦПК України). По-друге, зазначене рішення виконкому не містить дати, місяця та року його прийняття. Втретє, навіть, якщо б припустити, що «переоформлення гаражу» відбулося у роки, які є предметом з`ясування у цій справі, та «переоформлення гаражу» стало результатом саме договору купівлі-продажу гаражу, то долучене рішення виконкому, напроти, підтверджує витрати позивача у той час, а не наявність вільних коштів, які б він міг використати для придбання квартири.

Як зазначено вище, відповідачка стверджує зворотне, ніж позивач, а саме те, що спірна квартира придбана за саме за її власні кошти, а саме за рахунок отриманих нею у спадок грошових коштів у розмірі 7 000 руб. та за рахунок продажу 1/3 частини спадкового майна, а саме домоволодіння АДРЕСА_2 та автомобіля М-21, що підтверджується рішенням Анапського міського суду Краснодарського краю від 26.05.1986р. у справі № 2-39/86р.

З приводу цих тверджень відповідачки, суд зазначає, що остання не довела наявність у неї власних коштів для придбання 01.03.1991р. спірної квартири. До такого висновку суд дійшов з огляду на наступне. По-перше, рішення Анапського міського суду Краснодарського краю від 26.05.1986р. у справі № 2-39/86р. (а.с. № 96-99, 100-103 т. № 4), переклад якого зроблено на українську мову, а переклад засвідчено нотаріально 08.12.2023р., суд не може використовувати, як доказ, оскільки дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993р. відповідно до Закону України № 2783-IX зупинена з 23.12.2022р., а з 29.12.2023р. припинена взагалі. По-друге, навіть, якщо б рішення суду відповідачка отримала в суді Російської Федерації до припинення дії вищезазначеної Конвенції, цим рішенням суду взагалі не підтверджується факт саме отримання ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 в дівочості) грошових коштів від реалізації спадкового майна.

За вищезазначеного, ні позивач, ні відповідачка, не довели належними та допустимими доказами, що є їх процесуальним обов'язком в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України, наявність у кожного з них власних коштів на придбання 01.03.1991р. трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ).

Отже, у справі, що розглядається судом, суд застосовує норми ст. 22 КпШС України, де зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, суд у цій справі виходить з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу.

Ні позивач, ні відповідачка цієї презумпції не спростували, в той час як спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За вищезазначеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації та про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ (як похідних позовних вимог), є обґрунтованими.

Втім, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити через пропуск ним строку позовної давності при звернення до суду з цим позовом.

Так, представник відповідачки адвокат Келембет І.М. 20.11.2023р. подала суду заяву про сплив позовної давності у цій справі (а.с. № 86-87 т. № 4).

З приводу застосування наслідків пропуску строку позовної давності у справі суд зазначає наступне.

Статтею 76 ЦК УРСР визначалося, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Цим нормам кореспондуються положення ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли до окремих вимог встановлено позовну давність, строк обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й ч. 2 ст. 72 СК України.

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один з співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 13.02.2020р. № 320/3072/18, від 13.07.2020р. у справі № 570/4234/16-ц, від 24.02.2021р. у справі № 303/6365/17 та від 14.09.2022р. у справі № 466/8921/20.

Аналізуючи вищезазначені норми права щодо обчислення перебігу позовної давності в аспекті цивільної справи, що розглядається судом, варто зазначити наступне.

01.10.2001р. ОСОБА_2 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с. № 2-5 т. № 1 цивільної справи №2-10/11). В подальшому, в вересні 2003р. цивільна справа була скерована для розгляду Кіровському районному суду м. Дніпропетровська та ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Васіної Л.А. прийнята до провадження (а.с. № 223 т. № 1, а.с. № 1 т. № 2 цивільної справи № 2-10/11).

28.05.2002р. ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в межах цивільної справи №2-10/11 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, а саме 3- х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , придбану за договором купівлі-продажу від 01.03.1991р. ОСОБА_1 двічі уточнював зустрічну позовну заяву 25.03.2003р. та 01.04.2003р. (а.с. № 58-59, 60, 61 т. №4). В останній редакції позовних вимог ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя та присудити ОСОБА_2 трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , а йому частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

03.05.2012р. зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя було залишено без розгляду (ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2012р. по цивільній справі №2-10/11 набрала законної сили 09.05.2012р.) (а.с. № 62 т. № 4).

Також, 03.05.2012р. заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №2-10/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задоволено в повному обсязі, а саме визнано за ОСОБА_2 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на ідеальну частку в приміщеннях магазину, загальною площею 202,6 кв.м., розташованого на 1-му поверсі буд. АДРЕСА_5 , а також визнано за ОСОБА_1 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку в приміщеннях магазину, загальною площею 202,6 кв.м., розташованого на 1-му поверсі буд. АДРЕСА_5 (а.с. № 63-64 т. № 4).

07.12.2021р. постановою Дніпровського апеляційного суду заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2012р. та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2021р. у цивільній справі №2-10/11 скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково, а саме визнано за ОСОБА_2 в порядку розділу спільного майна подружжя право власності на 48/200 частини приміщення магазину загальною площею 202,6 кв.м., розташованого на 1-му поверсі буд. АДРЕСА_5 , а також визнано за ОСОБА_2 в порядку розділу спільного майна подружжя право власності на 152/200 частини приміщення магазину загальною площею 202,6 кв.м., розташованого на 1-му поверсі буд. АДРЕСА_5 . В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 апеляційною інстанцією було відмовлено (а.с. № 69-75 т. № 4).

07.09.2022р. постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, касаційне провадження №61-652св22, касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишені без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 07.12.2021р. залишено без змін (а.с. № 76-85 т. № 4).

Позов, що наразі розглядається судом в межах цивільної справи № 932/6311/21, про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ, ОСОБА_1 подано до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 09.08.2021р. (а.с. № 1-9 т. № 1). Цивільна справа в подальшому, а саме ухвалою судді Кудрявцевої Т.О. від 08.09.2021р. направлена для розгляду за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та ухвалою судді Антонюка О.А. від 13.10.2021р. прийнята до провадження, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні (а.с. № 138, 144 т. № 1).

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що про порушене право (право на поділ спільного сумісного майна подружжя) він дізнався, коли 27.11.2018р. його представник адвокат Зайцева Г.С. ознайомилася в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська з матеріалами цивільної справи № 2-10/11 (а.с. № 162 т. № 4), тому позов 09.08.2021р. до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справа надійшла 04.10.2021р.) подано ним в межах трирічного строку позовної давності (а.с. № 1-9 т. № 1).

Відповідачка, через свого представника, заявляючи про застосування наслідків спливу строку позовної давності, стверджувала, що про порушене право (право на поділ спільного сумісного майна подружжя) ОСОБА_1 дізнався ще під час розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в межах цивільної справи № 2-10/11 позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, де ним ( ОСОБА_1 ) 28.05.2002р. була подана зустрічна позовна заява, яка в подальшому двічі уточнювалася, отже в межах цивільної справи № 932/6311/21 ОСОБА_1 з позовними вимогами звернувся 09.08.2021р., тобто через 19 років 10 місяців 15 днів.

Суд погоджується з позицією відповідачки та вважає за необхідне застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, які визначені ч.4 ст. 267 ЦК України, а саме відмовити у задоволені позову через сплив строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Так, як статтею 76 ЦК УРСР, так і ст.261 ЦК України визначено, що право на позов (перебіг позовної давності) виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Способами поділу спільного майна подружжя, є як поділ майна в натурі, так і поділ майна шляхом присудження одному з подружжя грошової компенсації (за певних умов). Окремо законодавець визначив способи поділу між подружжям неподільних речей та речей для професійних занять.

Такі положення містить ст.29 КпШС України (такі самі норми містить і ст. 71 СК України).

Звертаючись 28.05.2002р. в межах цивільної справи № 2-10/11 з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 визначив прийнятний (бажаний) для себе спосіб поділу спільного майна, яке було набуте у період шлюбних відносин з ОСОБА_2 , а саме обрав поділ майна в натурі, оскільки наполягав на присудженні ОСОБА_2 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а йому присудженні частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 (зустрічні позовні вимоги в остаточній редакції від 01.04.2003р. а.с. № 61 т. № 4).

Звертаючись 09.08.2021р. в межах цивільної справи № 932/6311/21 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, ОСОБА_1 обрав вже інший спосіб поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме шляхом присудження одному з подружжя грошової компенсації. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ є похідними від основних, тому для висновку суду про додержання строків позовної давності за основними позовними вимогами, значення не мають.

Отже, суд стверджує, що ОСОБА_1 звернувся 09.08.2021р. до суду з позовом про поділ тієї ж самої квартири, про поділ якої (тільки в інший спосіб) вже звертався 28.05.2002р.

Ніщо не заважало ОСОБА_1 28.05.2002р. вимагати від суду поділу квартири АДРЕСА_1 не в натурі, а шляхом присудження грошової компенсації.

Втім, ОСОБА_1 , як особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджався своїми вимогами на свій розсуд (ч.2 ст. 15-1 ЦПК України в редакції Закону України № 2540-III (2540-14) від 21.06.2001р.), обрав саме такий спосіб захисту свого порушеного права при подачі зустрічного позову 28.05.2002р. та при уточненні вимог зустрічного позову 25.03.2003р. та 01.04.20203р. (Кодекс втратив чинність на підставі Кодексу № 1618- IV (1618-15) від 18.03.2004р.)

В постанові Верховного Суду від 05.07.2023р., якою були скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2022р. та постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2023р. (а.с. № 251 т. № 3, абз. 2), зазначено, що неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Втім, переглядаючи цивільну справу № 932/6311/21 після повернення з касаційної інстанції, судом зроблено висновок, що початок перебігу позовної давності для ОСОБА_1 відраховується з 28.05.2002р., оскільки зустрічний позов таки було подано, спосіб захисту було обрано саме 28.05.2002р., втім ОСОБА_1 втратив інтерес до своїх позовних вимог і перестав з`являтися до суду, що мало наслідком залишення його зустрічних позовних вимог без розгляду ухвалою суду від 03.05.2012р. (а.с. № 58-62 т. №4).

Поза увагою суду не може залишитися той факт, що ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржував лише заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 03.05.2012р. у цивільній справі № 2-10/11 (а.с. № 69-75 т. № 4), отже з ухвалою суду від 03.05.2012р. погодився.

Посилання позивача та його представника на те, що у цивільній справі № 932/6311/21 ОСОБА_1 ставить питання про стягнення грошової компенсації за продану 15.09.2014р. без його дозволу квартиру АДРЕСА_1 , про продаж якої не йшлося у 2002 році, коли він звертався з зустрічним позовом у цивільній справі № 2-10/11, суд не може покласти в основу висновку, що ОСОБА_1 не пропущено строки звернення до суду, оскільки право на грошову компенсацію за продану ОСОБА_2 15.09.2014р. спірну квартиру, пов`язано з тим, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, про поділ якої в інший спосіб наполягав ОСОБА_5 , пред`явивши 28.05.2002р. зустрічний позов.

Спір між подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя вирішено в межах цивільної справи № 2-10/11. Факт того, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без розгляду через його неявку в судові засідання, для правильного вирішення цивільно-правового спору немає, оскільки ОСОБА_1 не оскаржив ухвалу суду від 03.05.2012р.

Дізнавшись про отримане 04.09.2014р. колишньою дружиною свідоцтво про право власності, про продану 15.09.2014р. квартиру АДРЕСА_1 , без згоди колишнього чоловіка, ОСОБА_1 мав можливість у відповідності до положень ч. 3 ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) в інший спосіб захищати порушене право (визнавати свідоцтво про право власності від 04.09.2014р. недійсним, визнавати договір купівлі продажу від 15.09.2014р. недійсним тощо). Між тим, ОСОБА_1 звернувся до суду, посилаючись на норми сімейного законодавства, намагаючись повторно суд повернутися до питань поділу спільного сумісного майна подружжя (лише у спосіб присудження грошової компенсації, а не поділу в натурі), втім зробив це з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відповідні висновки викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018р. у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018р. у справі № 575/476/16-ц).

Вищезазначене дає суду можливість стверджувати, що ОСОБА_1 позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ подав до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволені його позовних вимог.

Судом не знайдено підстав для постановлення окремої ухвали у відповідності до положень ст. 262 ЦПК України щодо неправомірних дій адвоката Келембет І.М. (а.с. № 114-115 т. № 4), оскільки питання наявності (відсутності) в діях адвоката ознак колабораційної діяльності, за яку передбачена кримінальна відповідальність відповідно до Закону України від 03.03.2022р. № 2108-IX», повинно вирішуватися в порядку ст. 214 КПК України.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням тих обставин, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати позивача у цій справі відносяться на його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 23, 24, 28 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 76 ЦК УРСР, ст.ст. 60, 70, 72 СК України, ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації, про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі подвійної ставки НБУ відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.