Справа № 462/1137/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради Залізничної районної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видачі ордеру, укладення договору найму,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видачі ордеру, укладення договору найму. Свої вимоги мотивував тим, що з 25 серпня 1976 року, дідусь, бабуся та мати позивача були зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1 . Крім того, у вказаній квартирі проживала також мати її дідуся, на яку й було оформлено ордер наймача. Після її смерті, вказаний ордер було переоформлено на її дідуся, який станом на день подання позовної заяви втрачено. Вважає, що є всі підстави для задоволення її позову.

Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, йому направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією разом з позовом та додатками , що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, який було ним отримано 14 березня 2024 року. Відзиву до суду надано не було, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, з огляду на наступне.

На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано свідоцтво про народження ОСОБА_2 , від 02 грудня 2015 року, батьками якого значаться позивач ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 , та свідоцтво про шлюб ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , картку платника податків та паспорт на ім`я ОСОБА_4 /а.с.41-44/.

Крім того, надано свідоцтво про народження ОСОБА_3 , від 04 жовтня 1994 року, батьками якої значаться ОСОБА_5 , ОСОБА_6 /а.с.40/

Також матеріали справи містять витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №4610-, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 /а.с.45/.

Як вбачається з свідоцтва про народження (актовий запис №5527), батьками ОСОБА_4 , значаться ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 . Позивачем також надано паспортні дані ОСОБА_8 , та довідку про присвоєння їй ідентифікаційного номеру /а.с.46-48/.

Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , уклали шлюб 16 листопада 1996 року /а.с.49/.

Матеріали справи також містять паспортні дані ОСОБА_9 , та довідку про присвоєння їй ідентифікаційного номеру /а.с.51-51/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.52/.

Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_6 , її батьками значаться ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 /а.с.54/.

Згідно анкетних даних ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_6 ,- їх адресою проживання вказано АДРЕСА_1 /а.с.55-61/.

В Постанові Верховного Суду України від 09 березня 2021 року у справі № 565/1499/19 (провадження № 61-12433св20) суд зазначив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Суд зазначає, що з урахуванням положень ст. 55 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК, ст. 64, 65, 71, 72 ЖК, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на користування житловим приміщенням. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2021 року по справі № 200/17337/17.

В ході розгляду справи, було встановлено, що позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би ствердив, що хтось з її родичів дійсно мав ордер наймача квартири в АДРЕСА_1 , та вона на законних підставах з дозволу всіх членів сім`ї наймача здійснює проживання в квартирі.

Крім того, матеріали справи взагалі не містять даних які б свідчили, що позивач проживає в квартирі в АДРЕСА_1 , сплачує в повному обсязі витрати на оплату житлово-комунальних послуг, тощо.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти договір найму житлового приміщення, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку діє принцип свободи договору і сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст.ст. 6, 627 ЦК України).

Також слід зазначити, що відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Така позиція щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а відтак, в задоволенні позовної вимоги про визнання права користування житловим приміщенням, слід відмовити за безпідставністю, а в задоволенні вимог про зобов`язання видачі ордеру, укладення договору найму, - відмовити як похідних.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 392 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради Залізничної районної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видачі ордеру, укладення договору найму, - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш