Постанова

Іменем України

25 червня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12091/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаряМарченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області

від 04 квітня 2024 року про забезпечення позову

в складі судді Кухленка Д. С.

у цивільній справі №367/889/24 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом

ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Бучанської ради (як орган опіки та піклування),

про визнання та переміщення дитини на території України незаконним, повернення малолітньої дитини до місця її постійного проживання,

У С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого адвоката адвоката Губіна О. Т., подав заяву про забезпечення позову шляхом:

1) тимчасової заборони ОСОБА_1 змінювати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька - ОСОБА_2 , громадянина Канади, до закінчення розгляду справи;

2) встановити тимчасовий обов`язок ОСОБА_1 в реалізації прав батька ОСОБА_2 на спілкування зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування батька та доньки за допомогою телефону та/або програм інтернет-телефонії (Viber, Skype та інші) в режимах аудіо- та/або відео- зв`язку конференції щодня, тривалістю до 30 хвилин, з урахуванням денного режиму та можливості дитини до закінчення розгляду справи.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_1 разом з дитиною виїхала на територію України та почала створювати батьку перешкоди у спілкуванні з дитиною, а саме не надає жодної інформації щодо доньки та не відповідає на телефонні дзвінки. Відсутність заходів забезпечення позову призведе до неможливості чи утруднення виконання рішення суду, оскільки можуть бути втрачені безпосередні емоційні контакти з дитиною.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що ухвала про забезпечення позову грубо порушує її права та права дитини на вільний вибір місця проживання в умовах воєнного стану.

Вказувала, що заборона їй змінювати місце проживання доньки за наявності виняткових обставин, спричинених під час дії воєнного стану, буде суперечити якнайкращим інтересам дитини, якій тільки 4 роки.

Суд дійшов помилкового висновку, що не вжиття такого заходу забезпечення позову, як тимчасова заборона матері змінювати місце проживання дитини, призведе до утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що існує загроза вчинення нею дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Суд не врахував, що вона разом з дитиною проживає вже тривалий час в країні походження, передумови змінити місце проживання відсутні, що підтверджується налагодженим соціальним зв'язком дитини з її місцем проживання, а саме спілкуванням з родичами, друзями, відвідування дитячого садочка тощо.

Суд також дійшов помилкового висновку про забезпечення позову шляхом встановлення їй обов'язку забезпечити спілкування доньки з позивачем, посилаючись на те, що вона припинила приймати дзвінки від позивача у зв'язку з поданням ним позову у даній справі, оскільки не врахував відсутність цьому у справі належних доказів.

Наголошувала на тому, що вона не заперечує проти спілкування позивача з донькою, оскільки налагоджені стосунки між ними для неї є важливими. Проте, зауважила, що спосіб забезпечення позову, як спілкування батька з дитиною щодня до 30 хвилин на час розгляду справи, тоді як дитина може потребувати значно більшої уваги батька ніж півгодинна розмова, не відповідає інтересам дитини.

За вказаних обставин просила скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року про забезпечення позову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Відповідачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася та свого представника не направила.

Представник позивача - Губін О. Т. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Третя особа - Виконавчий комітет Бучанської ради (як орган опіки та піклування), належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності скаржниці та за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача Губіна О. Т. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

У справі, яка переглядається, спір виник між батьками малолітньої дитини щодо незаконного, на думку позивача, переміщення дитини та утримання її на території України, а також повернення дитини до місця її постійного проживання за межами України.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, адвокат Губін О. Т. в інтересах громадянина Канади ОСОБА_2 , як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилався на необхідність забезпечення контакту батька з малолітньою донькою на час розгляду справи.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визнання та переміщення дитини на території України незаконним, повернення малолітньої дитини до місця її постійного проживання, сприяння відновленню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

Отже, з метою запобігання втраті емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, забезпечення позову у даній справі шляхом встановлення тимчасового обов'язку матері дитини (відповідачки у справі) забезпечити батьку дитини (позивачу у справі) реалізацію його права на спілкування з дитиною відповідає нормам процесуального права.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час судового процесу та за відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ. Зокрема, у рішенні від 04 вересня 2018 року у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява №6221/14), ЄСПЛ зазначив, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися із сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сiмейного життя, а тому допустимим є встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, його ставлення до виконання своїх обов`язків, відсутність підстав, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що їх спілкування буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька з його малолітньою дитиною, і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

При цьому, колегія суддів враховує, що спілкування батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин і предметом спору не є визначення способів участі батька у вихованні дитини.

Підстави для забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.

Суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам, належним чином обґрунтував необхідність вжиття такого заходу, як тимчасовий обов'язок відповідачки на забезпечення спілкування батька з дитиною протягом розгляду даної справи.

Крім того, колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі відповідачка зазначила, що не заперечує проти спілкування позивача з донькою, оскільки їхні стосунки для неї є важливими. Проте, на її думку, визначення судом спілкування батька з донькою протягом 30 хвилин щодня не відповідає інтересам дитини, оскільки дитина може потребувати більше спілкування.

Колегія суддів зазначає, що такі доводи не можуть бути підставою для скасування ухвали суду в цій частині, оскільки встановлення в ухвалі суду такого часового проміжку спілкування не позбавляє права сторін на домовленість щодо його збільшення в поза судовому порядку.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про забезпечення позову в частині встановлення відповідачці тимчасового обов'язку на забезпечення на спілкування доньки із своїм батьком є законної та обґрунтованою, постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці змінювати місце проживання дитини на час розгляду справи, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 вказано, що:

«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що в нього є всі передумови вважати, що відповідачка має намір змінити місце проживання їхньої дитини в межах України, якщо вважатиме, що судові процеси між ними будуть проходити не на її користь, оскільки вона вже одного разу перемістила дитину без дозволу та відома батька з Канади.

Проте, позивач не надав суду доказів, які вказують на те, що відповідачка має намір змінити місце проживання дитини в межах України.

Натомість, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання у дитини налагоджений соціальний зв'язок, а саме спілкування з рідними, друзями та відвідування дитячого садочка. Також посилалася на те, що вона не має на меті змінювати місце проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з такими доводами, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачкою було подано до Бучанського міського голови заяву про вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Дана заява була розглянута і виконавчим комітетом Бучанської міської ради 15.12.2023 прийнято рішення №2339, яким місце проживання малолітньої ОСОБА_3 визначено разом з матір'ю.

Наведені обставини вказують на те, що відповідачка офіційно визначила місце проживання дитини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи скаржниці, що висновок суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом заборони їй змінювати місце проживання дитини без згоди батька є необґрунтованим, оскільки відсутні докази та передумови зміни відповідачкою місця проживання дитини.

Колегія суддів також знаходить обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що вжиття заходів забезпечення у такий спосіб, як заборона відповідачці змінювати місце проживання дитини, суперечить якнайкращим інтересам дитини в умовах воєнного стану, який введено на всій території України з 24.02.2022 та який діє до цього часу.

Так, я вже зазначалося вище, ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Крім того, на важливості забезпечення інтересів дитини постійно наголошує Верховний Суд у своїх правових позиціях. Зокрема, у Постанові від 14.12.2023 у справі №127/20368/21 визначено, що не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Разом з тим, забезпечення позову шляхом заборони відповідачці змінювати місце проживання дитини в межах України не відповідатиме інтересам дитини у мовах воєнного стану, оскільки така заборона матері, навіть тимчасова, фактично створюватиме небезпеку для життя та здоров'я дитини. Більше того, такий вид забезпечення позову навпаки створює додаткові ризики для дитини, так як може утруднити чи унеможливити переміщення дитини у виняткових випадках, пов'язаних з воєнним станом.

Оскільки суд першої інстанції, вживаючи заходів забезпечення позову шляхом тимчасової заборони ОСОБА_1 змінювати місце проживання малолітньої дитини без згоди батька, до закінчення розгляду справи, у повному обсязі не з`ясував обставин для вирішення даного процесуального питання та не врахував інтересів дитини, колегія суддів вважає, що ухвала суду про забезпечення позову в цій частині не відповідає вимогам закону.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України ухвала суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення в скасованій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року в частині задоволеної вимоги заяви про забезпечення позову шляхом тимчасової заборони ОСОБА_1 змінювати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у народження, без згоди батька - ОСОБА_2 , громадянина Канади, до закінчення розгляду справи - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

В іншій оскаржуваній частині ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 02 липня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська