05.06.2024 Справа № 363/4821/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Мітясова Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Лупейко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2023 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить стягнути з російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) спричинену через збройну агресію російської федерації проти України, моральну шкоду у розмірі 100 000 000,00 (сто мільйонів) гривень, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 2702702 (два мільйони сімсот дві тисячі сімсот два) доларів США або 2409638 (два мільйона чотириста дев`ять тисяч шістсот тридцять вісім) Євро.

В обґрунтування позову зазначено, що 24.02.2022 російська федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. Реально на території України йде війна із застосуванням сучасної систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. Військова збройна агресія російської федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені такі тяжкі наслідки і для позивача, яка з 1984 року проживає у с. Гута-Межигірська Вишгородського району Київської області, та її родини, при цьому родина її сина проживала разом з нею, а родина доньки приїхали після вторгнення окупанта. Із-за ворожого наступу, розпочалися запеклі бої із використання усіх систем зброї. Село обстрілювали із артилерії і мінометів, бомбили із літаків та гелікоптерів. Ввесь час родина змушено проживала у підвалі садиби, перебуваючи у страху та відчуваючи безвихідь, переживаючи панічні атаки, хворіючи через холод у підвалі, не доїдали. З посиленням обстрілів позивачу стало зрозуміло, що у селі більше залишатись неможливо та потрібно евакуюватись у безпечну місцевість. 08.03.2022 родина позивача залишила село, евакуювавшись на Житомирщину, де проживали у ОСОБА_2 ?янівці. Молодші члени родини із-за небезпеки, евакуювались тимчасово за кордон. На початку квітня

2022 року, після деокупації Київщини, їм дозволили повернутись у село і вони відразу повернулись. Виявилось, що їхній родинний будинок повністю знищений ворожими снарядами, село у руїнах, у зв`язку з чим довелося жити у підвалі у себе на подвір`ї та у сусідів. Про факт знищення будинку, позивач офіційно повідомила поліцію і компетентні державні органи. Дату руйнації встановлено 14.03.2022, хоча перші потрапляння у будинок були раніше. Факт руйнації будинку є офіційно зафіксованим. Так, за результатами огляду садиби позивача Вишгородським районним управлінням ГУ НП у Київській області 12.04.2022 до ЄРДР під №0306 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 438 КК України. У кримінальному провадженні позивача визнано потерпілою. Також при допомозі військової адміністрації було проведено технічне обстеження садиби, за результатами якого ТОВ «Сучасні системи бізнесу» складено звіт за результатами проведення обстеження пошкодженого об`єкту

№83/29-T04 від 12.08.2022, у якому констатовано, що садибний (індивідуальний) житловий будинок є непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження та руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення. Об`єкт кваліфіковано як зруйнований. Крім того, підрозділом Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України після огляду садиби складався Акт про пожежу від 16.08.2022, яким зафіксовано факт руйнації 14.03.2022 від потрапляння снарядів, з послідуючою пожежею. Водночас, факт руйнації підтверджено Актом від 19.07.2022, складеним місцевим депутатом ОСОБА_3 . У зв`язку з викладеними обставинами, позивач заявляє і стверджує, що російська федерація збройним нападом на Україну зруйнувала якість її життя і її родини, чим завдано моральну та майнову шкоду. По обом видам шкоди вона має чіткий намір заявити позовні вимоги до російської федерації про їх відшкодування. За зазначених обставин відчуває себе реально психотравмованою, її психіка є виснаженою, загострились хронічні хвороби: цукровий діабет, гіпертонія, тощо. Страждає від безсоння і тривог, іноді з`являються відчай і безсилля, переживає за онуків, які приєдналися до ЗСУ. Отже, позивач вважає, що їй спричинено моральну шкоду розв`язаною росією війною, яку оцінює у 100 (сто) мільйонів гривень. При цьому, не вважає цю суму завищеною із-за всього пережитого позивачем та її родиною, а також втомилася від постійних тривог. Для підтвердження факту її психотравмування і спричинення моральної шкоди, позивачем замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_4 та за його деталізованим висновком від 29.08.2023, позивачу дійсно спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений нею розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. Вказує, що, за вказаним спеціалізованим висновком, спричинена позивачу моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на України російської федерації. У зв`язку із чим, позивач звернулася до суду з метою захисту її порушених прав.

Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 12.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 01.11.2023 о 12:30.

24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

01.12.2022 прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 він набрав чинності.

Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 №140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03. 1998 №140/98-ВР (стаття 2).

Крім цього, у відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти російської федерації, у т.ч. в особі посольства російської федерації в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти російської федерації.

Водночас, у зв`язку з порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС російської федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється.

Також, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

З урахуванням положень частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, інформацію про дату, час та місце розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, було, завчасно розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України

На стадії підготовчого провадження, у судові засідання, призначені на 01.11.2023 та на 04.12.2023, учасники провадження не з`явилися, при цьому, від представника позивача надійшли заяви про проведення підготовчого засідання без його участі та без участі позивача, позов підтримують. Щодо забезпечення явки до суду представника відповідача відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик до суду, вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 15.02.2024 о 14:00.

14.02.2024 до суду, через систему «Електронний суд», представником позивача адвокатом Лупейко О.В., подано письмові пояснення позивача ОСОБА_1 , яка, посилаючись на чітко визначені у позовні заяві фактичні обставини, які на її погляд доводять очевидність психологічного травмування від війни, яке спричинило моральну шкоду. Стверджує, що не вважає визначений розмір морального відшкодування надмірним за пережите нею та її родиною, а адекватність заявленої суми морального відшкодування підтверджується висновком спеціаліста-психолога, котрий при оцінці комплексно виходив із застосуванням методик ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з ОСОБА_7 . Позивач зазначає, що якість її життя і її родини зруйнована війною. Для позивача, як літньої сільської людини, особливо боляче усвідомлювати, що ворожим військом знищена сімейна садиба-осередок домашнього тепла і морального спокою. Її особистісна самооцінка є такою, що заявлена сума морального відшкодування є ще і замалою для її психологічного відновлення, виходячи з того, що нею пережито і переживається. Позивачка ОСОБА_1 наполягає на задоволенні позову.

Під час розгляду справи по суті, брали участь позивача та її представник.

Представник відповідача до суду не з`явився, та з урахуванням позиції сторони позивача щодо можливості розгляду справи, положення статті 223 ЦПК України, а також те, що відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик до суду, вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності сторони відповідача.

Додатково слід зазначити, що відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Під час розгляду справи по суті, позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 уродженка міста Корестень Житомирської області, є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта

(ID-картка) та зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

За вказаною адресою також зареєстрований ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 33-34, 38). До позову долучено також копії документів щодо осіб: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 33-51).

Так, як зазначено у позовній заяві та у судовому засіданні, ОСОБА_18 син позивача, а ОСОБА_19 її донька, при цьому у матеріалах справи відсутні докази родинних відносин між позивачем із вказаними особами та з іншими, щодо яких надано документи.

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_20 (чоловік позивача), витягу комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33633127 від 28.03.2012, технічного паспорта на садибний (індивідуальний) будинок, позивач ОСОБА_1 є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52-59, 65-69).

Згідно копії посвідчення Серія НОМЕР_1 від 08.04.1994, копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 та копії посвідчення серія НОМЕР_3 від 06.04.1999, ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно проживає або постійно працює на території посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4), є пенсіонеркою та ветераном праці (а.с.30-32).

12.04.2022 прокурором відділу Київської обласної прокуратури, потерпілій у кримінальному провадженні №0000306 від 12.04.2022 ОСОБА_1 видано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с.60).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2022 ОСОБА_1 , як власник будинку за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась до Петрівського сільського голови Старенького Р.М. із заявою про згоду на демонтаж/ліквідацію пошкодженого будинку за вказаною адресою (а.с. 62).

Відповідно до акту від 19.07.2022 про встановлення фактів, складеного депутатом Петрівської сільської ради Мороз О.В., за результатом проведеного комісією обстеження по факту вибуху снаряду за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено: пошкоджений будинок, немає криші, вікон, дверей в середині все вигоріло (а.с.63).

Відповідно до Акту від 16.08.2022 про пожежу, що виникла 14.03.2022, орієнтовно о 06:00 за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , повідомлення про пожежу надійшло 16.08.2022, пожежею знищено двоповерховий житловий будинок площею 96 м.кв., речі домашнього вжитку та матеріальні цінності власника, внутрішні комунікації будинку. Ймовірна причина пожежі потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок ведення бойових дій (а.с.64).

Відповідно до Звіту від 12.02.2022 за №83/22-ТО4, що затверджений директором ТОВ «Сучасні системи безпеки бізнесу» за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що технічний стан об`єкта в цілому є аварійним, до переліку невідкладених ремонтно-відновлювальних (протиаварійних робіт) відносять: консервацію, частковий демонтаж та/або обмеження (за навантаженнями, за температурним режимом). Категорія пошкоджень об`єкта оцінюється як «IIІ» категорія садибний (індивідуальний) житловий будинок непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність. Тобто наявні пошкодження несучих та огороджувальний конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти), рекомендовано демонтаж залишків пошкоджених будівельних конструкцій (а.с.70-86).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 01.07.2023 про проведення психологічного дослідження, 29.08.2023 психолог та лікар-психотерапевт, провівши психологічне дослідження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їй у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, складено висновок спеціаліста-психолога, відповідно до якого: досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї; глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я; за обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці ОСОБА_1 завдано моральної шкоди; між спричиненою заявниці ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок; визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я (а.с.87-118).

До позовної заяви долучено письмові пояснення ОСОБА_1 , надані нею у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також надіслані до суду її представником 14.02.2024, які, за своїм змістом дублюють зміст позовної заяви та її вимоги, у зв`язку з чим, не є необхідним надавати їм окрему оцінку

(а.с. 20-27, 158-161).

З наданих суду медичних документів щодо стану здоров`я позивача ОСОБА_1 , встановлено, що:

у період 25.10.2023 по 03.11.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , перебувала на лікуванні у стаціонарі хірургічного відділення у поліклініці ЦРБ, з повним діагнозом: атеросклероз артерій нижніх кінцівок, Оклюзія підколінно-гомілкового сегменту справа. Трофічна виразка 2 пальцю правої стопи; ІХС; атеросклеротичний кардіосклероз; СН 2 А; ст. цукровий діабет 2 тип. Субкомпенсація (а.с.181 на звороті);

30.10.2023 Медичним центром ПП «Медіамед-Експрес», ОСОБА_1 , 1949 року народження, проведено ультразвукове дослідження дуплексне сканування артерій нижніх кінцівок та встановлено діагноз: Ехографічні ознаки стенозуючого атеросклерозу нижніх кінцівок Діабетичної ангіопатії артеріального русла нижніх кінцівок з вираженим порушенням периферичного кровоточу кінцівок, більше справа. Окклюзія ПкА на рівні середнього сегменту. Окклюзія ЗВГА, субоклюзяя ПВГА обох кінцівок. Рекомендовано: Консультація судинного хірурга. Ліпідограмма, глюкоза крові (а.с.183);

13.11.2023 та 20.12.2023 ОСОБА_1 пройшла обстеження у лікаря-хірурга Медичного центру ПП «Діамед-Експрес» та, у результаті останнього обстеження, рекомендовано хірургічне лікування та призначено медичні препарати (а.с. 181, 182 на звороті);

після цього, у період 21.12.2023 по 08.01.2024, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у стаціонарі хірургічного відділення КНП ВЦРЛ, з повним діагнозом: цукровий діабет ІІ тип, неінсулінопотребний, синдром діабетичної стопи, гангрена ІІ пальця правої стопи, ІЧС:

а/с к/с, гіпертонічна хвороба ІІ стадія, 3 ступінь, СН ІІА (а.с.182).

Аналізуючи надані під час розгляду справи по суті медичні документи, встановлено, що позивач зверталася до медичних установ для обстеження та лікарів хірургічного відділення, після звернення до суду з цим позовом у серпня 2023 року. Інших доказів, крім тих, що підтверджують знищення належного їй будинку та висновку спеціаліста-психолога від 29.08.2023, позивачем не надано суду на підтвердження обставин, викладених у позові та письмових поясненнях.

Так, починаючи з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, ст. 3).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.

Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до статті 28 Загальної декларації прав людини, кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

У статті 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

За змістом частини третьої статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР

№ 2148-VIII(2148-08) від 19.10.1973) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту;

с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії російської федерації на території України, яку оцінює у розмірі сто мільйонів гривень.

Відповідно до статті 41 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 3,

статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (частина друга статті 2 ЦК України).

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: протиправність діяння її заподіювача; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 9 вищезазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В пункті 10 зазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої 3 статті 12 та статті 81 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії російської федерації, у зв`язку з чим перемістилися на інші території України, або прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями.

Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514),

28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі

20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), Суд зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.

З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважає розумним присудити позивачу в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі

500 000,00 гривень.

При цьому висновок спеціаліста-психолога від 12.08.2022 в частині завдання моральної шкоди в розмірі 100 000 000,00 грн. суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності, достовірності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, про часткове задоволення позову. На переконання суду, відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 500 000,00 гривень відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Вказаний розмір моральної шкоди суд вважає достатнім та справедливим, виходячи із обставин справи та наданих позивачем доказів.

Відповідно до курсу провідних валют, що були встановлені Нацбанком України на четвер 31.08.2023 (дата подання позову), склали: Долар США (USD) 36,5686 грн.; Євро (EUR) 39,7903 грн.; 10 російських рублів (RUB) 3,805 грн.

Згідно пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 13420,00 гривень.

Керуючись статтями 41, 55 Конституції України, статтями 2, 11, 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України, статтями 2-5, 12, 13, 76-89, 133, 141, 174, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) моральну шкоду спричинену через збройну агресію російської федерації проти України у розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023) складає в еквіваленті 13672 (тринадцять тисяч шістсот сімдесят дві тисячі) доларів США 93 центи або 12565 (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) Євро 87 центів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації у дохід держави судовий збір у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 01.07.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса:

АДРЕСА_1 ;

Відповідач: російська федерація в особі уряду російської федерації, адреса:

м. Москва, вул. Краснопресненська Набережна, 2.

Суддя О.П. Лукач