ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/2506/24

Провадження №22-ц/822/1019/24

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Бойко М.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 червня 2023 року, згідно з нотаріально посвідченим договором з реєстровим № 850,851, її батьком ОСОБА_3 подаровано їй житловий будинок з належними до нього спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , та земельну ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0600 га, з кадастровим номером :16:002:0232, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що відповідач є її рідним братом, має у користуванні інше житло, безпідставно вселився зі своїм повнолітнім сином до спірного будинку, але, не дивлячись на свою платоспроможність, не оплачував комунальні послуги, не надавав коштів на придбання продуктів та не приймав участі в інших побутових витратах; також постійно зловживав спиртними напоями, внаслідок чого між ними регулярно виникали скандали, під час яких відповідач постійно принижує її, батька, а також її чоловіка, у зв`язку з чим нормальне спільне їх проживання стало неможливим, проте добровільно виселитись з належного їй будинку ОСОБА_2 відмовляється.

Просила усунути перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком з відповідними добудовами та земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0600 га, з кадастровим номером :16:002:0232, які належать їй на праві приватної власності та розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про те, що у випадку порушення ним правил співжиття його може бути виселено з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття та користування спірною нерухомістю, а також застосування щодо ОСОБА_2 належних заходів попередження або громадського впливу саме щодо порушення правил співжиття та користування спірною нерухомістю.

На момент вселення відповідача власник вищевказаного житлового будинку - його батько ОСОБА_4 , надав свою згоду на проживання без реєстрації сина та його сім`ї, використавши своє право, передбачене статтею 383 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 правомірно набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишнього співвласника домоволодіння ОСОБА_4 .

Тривале проживання відповідача у спірному житлі (майже три роки), до якого він вселився зі згоди власника ОСОБА_4 як член його сім`ї (син), відсутність іншого житла, оскільки доказів протилежного не надано, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне його виселення з нього є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На дане рішення позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Зазначає, що відповідач неодноразово порушував правила співжиття, що підтверджується численними зверненнями до поліції.

Протягом тривалого періоду часу позивачка самостійно сплачує комунальні послуги, оскільки ОСОБА_2 відмовляється їх сплачувати, чим порушує її права як власника житлового приміщення.

Відповідач систематично порушує правила співжиття, що призвело до серйозних розладів здоров`я позивачки.

Право ОСОБА_2 на користування будинком є похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого він був. Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користуватися жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У разі існування усної згоди з власником житлового приміщення на тимчасове проживання без реєстрації, право користування житловим приміщенням втрачається у членів сім`ї колишнього власника у випадку його смерті або припинення права власності на будинок, якщо новий власник не надав згоди на проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 10 червня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Дем`яник В.А. подарував ОСОБА_1 житловий будинок з належними до нього спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 206,50 кв.м, житловою - 102,30 кв.м та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0600 га, за цією ж адресою (а.с.15-16).

Відповідно до витягів з реєстру речових прав на нерухоме майно № 335259557 та №335259571 від 10 червня 2023 року вищезазначені будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.17-18).

Відповідно до довідки ОКНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» № 246 від 30 січня 2024 року ОСОБА_2 був зареєстрований у наркологічному диспансері у 2007, 2016, 2017 роках з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю «гостра інтоксикація». У 2021 році нагляд припинено у зв`язку із відсутністю інформації (а.с.26).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року закрито провадження у справі відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, яке мало місце 14 лютого 2023 року, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу (а.с.27).

З відповіді ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області № Ч-1637 від 06 грудня 2023 року вбачається, що за результатами перевірки відомостей, викладених у зверненні Чорнолецької № 36982 від 21листопада 2023 року з приводу безпідставного обвинувачення її нібито у незаконній приватизації квартири АДРЕСА_2 , Чернівецьким районним управлінням поліції прийнято рішення про припинення його розгляду у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. По даному факту з ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду, в ході якої його попереджено про неприпустимість в подальшому вчинення протиправних дій (а.с.28).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000096 від 29 січня 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР про вчинення 28 січня 2024 року ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України (а.с.29).

Відповідно до висновку експерта № 83 екс від 01.02.2024 року КМУ «Обласне бюро судово-медичної експертизи» на момент огляду у ОСОБА_1 будь-яких зовнішніх тілесних ушкоджень не виявлено ( а.с.30-31).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК України).

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 посилалась на положення статей 319, 391, 405 ЦК України, частину 3 статті 116 ЖК УРСР, а також на неможливість спільного проживання з відповідачем. Однак в прохальній частині позовної заяви посилання на вказані норми житлового законодавства відсутні.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, позивачка акцентувала увагу апеляційної інстанції саме на вимогах частини 1 статті 116 ЖК УРСР.

У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 742/78/20 зроблено висновок, що «під час вирішення цього спору виходить із того, що при розгляді справ та розв`язанні спорів про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, потрібно виходити з того, що при триваючій асоціальній поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі, встановив відсутність підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла відповідно до статті 116 ЖК Української РСР, не встановив систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів».

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 308/3560/21(провадження № 61-3381св23).

В постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 489/4782/18 зазначено, що «Для застосування правил цієї статті потрібною є одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача».

Отже, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства), якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття та користування спірною нерухомістю, а також - застосування щодо ОСОБА_2 належних заходів попередження або громадського впливу саме щодо порушення правил співжиття та користування спірною нерухомістю.

В матеріалах справи міститься постанова Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 травня 2023 року про закриття провадження у справі щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП, в якій зазначено, що у його діях вбачаються усі складові ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого вказаною статтею. Однак зазначена постанова не підтверджує систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим проживання сторін в одному будинку.

Посилання на наявні у матеріалах справи фотознімки та звернення позивачки до правоохоронних органів також не підтверджують обставин, на які позивачка посилається як на підставу позову.

Вирок, яким ОСОБА_2 було б визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 т.126 КК України, судом не ухвалено, а тому його винуватість в цьому кримінальному проступку у передбаченому законом порядку не доведено.

Жодних доказів про проведення профілактичних бесід з відповідачем відповідними органами щодо недопущення порушення правил співжиття та недопущення насильства в сім`ї суду не надано.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_2 , який є братом позивачки та сином колишнього власника будинку ОСОБА_4 , вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї власника будинку та продовжував в ньому проживати після смерті батька. Отже, правовідносини з найму трансформувалися у житлові правовідносини, іншого житла він не має, а тому є таким, що набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

З огляду на викладене, безпідставними є твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, а тому підстав, передбачених частиною 3 статті 116 ЖК України, для його виселення немає.

Разом з тим, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

Як зазначалося вище, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідача на користування цим майном, яке виникло з дозволу колишнього власника житла, у разі втрати якого відповідач може стати безхатченком.

Також слід зазначити, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідача, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла відповідача, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.

Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову.

Позивач є власником будинку. Повноту реалізації цього права обмежує проживання у будинку відповідача. Виселення відповідача з будинку переслідує легітимну мету захисту права власності позивача. Така мета передбачена у пункті 2 статті 8 Конвенції, а тому є легітимною.

З матеріалів справи вбачається, що з 10 червня 2023 року позивачка на підставі договору дарування є власником будинку, з якого просить виселити відповідача.

Сторонами не заперечується та обставина, що відповідач за усної домовленості попереднього власника ОСОБА_4 вселився у зазначений будинок та проживав без реєстрації. Зазначена обставина на момент вчинення договору дарування була відома ОСОБА_1 .

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Отже, ОСОБА_1 , набуваючи у власність спірне житло, була обізнана про проживання ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника цього житла.

У свою чергу, позивачка хоча набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, за певної обачності могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, але не виявили розумну дбайливість про інтереси вказаного відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування цим жилим приміщенням.

Як вбачається з витягу Єдиного державного демографічного реєстру №516339 від 29 березня 2024 року відповідач 11 серпня 2017 року знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 57).

Матеріали справи не містять належних доказів наявності у відповідача іншого житла.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, колегія суддів вважає, що відповідач проживає у житловому будинку правомірно, зі згоди колишнього власника житла, іншого житла не має і його виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручанням у право на житло.

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 викладено висновки, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що тривалий час проживання відповідача в спірному будинку (майже три роки), до якого він вселився зі згоди власника будинку ОСОБА_4 , як член сім`ї (син), відсутність іншого житла, оскільки доказів протилежного надано не було, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне його виселення з нього є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано не встановив «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право відповідача на житло шляхом його виселення у спірному домоволодінні без надання іншого житла.

Отже, встановивши недоведеність заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 грудня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк