КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 372/4472/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7826/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Проць Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки жилого будинку та земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року,

встановив:

у листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила виділити їй в натурі в особисту приватну власність частку земельної ділянки та жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності з відповідачами, посилаючись на те, що спірне мано перебуває у спільній частковій власності, добровільно здійснити поділ будинку та земельної ділянки не видається можливим, а виділ майна в натурі є технічно можливим.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 рокупозов було задоволено.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 кв.м., що складається з топочної 2-5 площею 7,9 кв.м, сходової клітини 2-7 площею 8,9, коридору 2-8 площею 6,0 кв.м., житлової кімнати 2-9 площею 15,8 кв.м., житлової кімнати 2-10 площею 6,9 кв.м., сходової клітини 2-11 площею 4,1 кв.м., холу 2-12 площею 4,8 кв.м., житлової кімнати 2-13 площею 17,6 м кв.м., гардеробної 2-14 площею 3,5 кв.м., що становить 65/100 частини житлового будинку.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частку земельної ділянки з кадастровим номером :13:004:0113 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1116 га., що становить 65/100 частини земельної ділянки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідачів - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_5 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_6 та представника відповідачів - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду даним позовом, позивач посилався на те, що вона на підставі договорів дарування частки земельної ділянки та частки житлового будинку від 06 лютого 2016 року є власником 2/3 частин земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками іншої частини земельної ділянки та будинку по 1/6 частині є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Вказувала, що за технічними характеристиками спірний будинок може бути поділено, у зв`язку з чим просила виділити їй в натурі частку житлового будинку загальною площею 75,5 кв.м., що складається з що складається з топочної площею 7,9 кв.м, житлової кімнати площею 17,6 м кв.м., гардеробної площею 3,5 кв.м., сходів площею 8,9, коридору площею 6,0 кв.м., житлової кімнати площею 6,9 кв.м., житлової кімнати площею 15,8 кв.м., що становить 65/100 частини житлового будинку. Також просила про виділ їй в натурі частки земельної ділянки з кадастровим номером :13:004:0113 та припинити її право спільної часткової власності на спірне майно.

20 грудня 2023 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, якій просила виділити в її особисту приватну власність в натурі частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 кв.м., що складається з топочної 2-5 площею 7,9 кв.м, сходової клітини 2-7 площею 8,9, коридору 2-8 площею 6,0 кв.м., житлової кімнати 2-9 площею 15,8 кв.м., житлової кімнати 2-10 площею 6,9 кв.м., сходової клітини 2-11 площею 4,1 кв.м., холу 2-12 площею 4,8 кв.м., житлової кімнати 2-13 площею 17,6 м кв.м., гардеробної 2-14 площею 3,5 кв.м., що становить 65/100 частини житлового будинку, а також частку земельної ділянки з кадастровим номером :13:004:0113 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1116 га., що становить 65/100 частин земельної ділянки. Крім того, просила припинити її право спільної часткової власності з відповідачами на вказані будинок та земельну ділянку, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 рокупозов було задоволено.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 кв.м., що складається з топочної 2-5 площею 7,9 кв.м, сходової клітини 2-7 площею 8,9, коридору 2-8 площею 6,0 кв.м., житлової кімнати 2-9 площею 15,8 кв.м., житлової кімнати 2-10 площею 6,9 кв.м., сходової клітини 2-11 площею 4,1 кв.м., холу 2-12 площею 4,8 кв.м., житлової кімнати 2-13 площею 17,6 м кв.м., гардеробної 2-14 площею 3,5 кв.м., що становить 65/100 частини житлового будинку.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частку земельної ділянки з кадастровим номером :13:004:0113 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1116 га., що становить 65/100 частини земельної ділянки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не було спростовано можливість виділення в натурі належної позивачу частини майна, що є підставою для задоволення позову. Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідачів посилається на те, що судом не було враховано, що наданий до суду висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не відповідає дійсності та не враховує, що будинок має спільні комунікації, а виділ позивачу частини будинку за вказаних висновком позбавить їх доступу до загальних лічильників, газової труби, а також топочної, що призведе до неможливості опалення запропонованої їм до виділу частини будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частин земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласникам вказаного майна по 1/6 частині.

Зміна реквізиту адреси спірного будинку з « АДРЕСА_2 » на « АДРЕСА_1 » відбулась на підставі рішення Підгірської сільської ради Обухівського району Київської області №9 від 28 грудня 2014 року (а.с.52).

На замовлення позивача ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_7 було надано Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 15 серпня 2021 року №02-09/2021 (а.с. 14-15).

З вказаного Висновку вбачається, що за технічними характеристиками об`єкт - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 може бути поділено. Обстеженням встановлено, що частина житлового будинку з мансардою, відокремлена група приміщень №2 загальною площею 75,5 кв.м., що становить 65/100 (2/3) частин усього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , має окремий вхід, за умови облаштування зовнішніх сходів на другий поверх, і являється самостійним об`єктом нерухомого майна, з відповідною часткою господарських будівель і споруд. Також обстеженням встановлено, що частина житлового будинку з мансардою, відокремлена група приміщень №1 загальною площею 40,6 кв.м., що становить 35/100 (1/3) частин усього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , має окремий вхід і являється самостійним об`єктом нерухомого майна, з відповідною часткою господарських будівель і споруд. Крім того, вказаний Висновок містить примітку про те, в технічних паспортах на новоутворені об`єкти надано схематичний план поділу земельної ділянки, який слід проводити згідно вимог законодавства.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Відповідно до роз`яснень, наданим судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Крім того, згідно з частиною першою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, визначається насамперед угодою співвласників залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів потрібно брати до уваги цю угоду.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є усталений порядок користування майном, розмір часток співвласників, технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц (провадження № 61-21282св21).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В даному випадку наданий до суду Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не є беззаперечним доказом, що свідчить про можливість виділу заявленого майна у власність позивача. З наданого висновку неможливо встановити, що існує технічна можливість виділу зазначених часток, а висновок про наявність окремого входу та можливості облаштування входу для позивача, не є визначальним за відсутності висновків щодо поділу (виділу) спільних комунікацій будинку (водопостачання, газопостачання, опалення, тощо).

Вказані обставини судом першої інстанції не з`ясовувались. Також судом не було взято до уваги і те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження можливості виділу частини земельної ділянки, а також порядку такого виділу. Фактично суд першої інстанції вказав про виділ позивачу частини земельної ділянки, що становить 65/100 її частин, без зазначення меж такої ділянки.

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанова Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги(частина перша статті 367 ЦПК України).

Судова будівельно-технічна та судова земельно-технічна експертизи щодо можливості виділення частки будинку та земельної ділянки в натурі у справі не проводились.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи позивача про те, що проведення таких експертиз мало бути ініційоване відповідачами, які не провели оплату експертизи, призначеної судом першої інстанції, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідачів підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 рокускасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки жилого будинку та земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності- залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі по 1 362 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 липня 2024 року.

Головуючий

Судді