КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бобовича Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у складі судді Сирбул О.Ф.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просив: стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму позики в загальному розмірі 8 000 доларів США, що еквівалентно 288 320 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 21 січня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача ОСОБА_2 з проханням позичити кошти. Позивач погодився позичити кошти відповідачу.

21 січня 2021 року сторони уклали договір позики у формі боргової розписки, за якою відповідач отримав від позивача в борг кошти у розмірі 4 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 21 січня 2022 року. У той самий день 21 січня 2021 між сторонами було укладено ще один договір позики у формі боргової розписки, за якою відповідач отримав від позивача в борг кошти у розмірі у розмірі 4 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 20 січня 2022 року.

Відповідач свої зобов`язання вказані в боргових розписках не виконав. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом захисту свого порушеного права з метою стягнення боргу з відповідача у розмірі 8 000 доларів США, що еквівалентно 288 320 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року - задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Бобович М.М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не оформляв розписку №1, вона відрізняється своєю стилістикою написання, підписом відповідача. Якщо у відповідача була необхідність позичити у позивача 8 000 доларів США, чому тоді сторонами було оформлено дві розписки в один і той же день, а не одну розписку.

Вказано, що розписка №1 є підробленою, за цим фактом відповідач подав заяву про кримінальне правопорушення до Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві за ч. 1, ч. 4 ст. 358 КК України.

Посилається на те, що позивач використав в судовому засіданні завідомо підроблений документ, а саме розписку №1.

Крім того скаржник зазначає, що поштовий конверт в якому була ухвала суду про відкриття провадження по справі та копія позовної заяви не був отриманий відповідачем, а тому він не зміг скористатися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та довести фіктивність розписки №1. Повідомлення про розгляд справи судом надсилався лише один раз, повторного надсилання відповідачу не було, іншим шляхом суд не повідомляв відповідача про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає її необґрунтованою, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення адвоката Бобовича М.М. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його представника адвоката Шевчука Г.М., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи у справі судове рішення суд першої інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення у справі.

Згідно частин 6 і 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За приписам п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність учасника справи - відповідача та належних доказів про вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та доданих до неї документів матеріали справи не містять.

Убачається, що конверт, що направлявся на адресу ОСОБА_1 повернувся до суду в відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 23).

З врахуванням викладеного колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі "Лопушанський проти України" у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідача, який не був обізнаний про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову, поданого ОСОБА_2 , в тому числі при розгляді справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим вказане рішення суду відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухвалення апеляційним судом нового судового рішення по суті спору.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Як убачається зі справи, ОСОБА_1 написано дві розписки, відповідно до яких він отримав у ОСОБА_2 :

21.01.2021 кошти в розмірі 4 000 дол США з кінцевим терміном повернення до 21.01.2022 (а.с. 5).

21.01.2021 кошти у розмірі 4 000 дол США з кінцевим терміном повернення до 20.01.2022 (а.с. 6).

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що відповідачем не оспорено отримання коштів в сумі 8 000 дол США від позивача за борговими розписками від 21.01.2021.

Такий висновок районного суду є обґрунтованим з чим погоджується й апеляційна інстанція.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем були складені розписка про отримання в борг грошових коштів у загальному розмірі 8 000 доларів США, з яких 4 000 дол США він зобов`язався повернути до 20.01.2021, а інші 4 000 дол США - до 21.01.2021.

Відповідачем не спростовано складення саме ним долучених до справи позивачем розписок про отримання грошових коштів у борг.

Визнання у власноручно складених ОСОБА_1 розписках свого обов`язку перед ОСОБА_2 з повернення боргу у відповідних сумах та у визначені у них строки свідчить про отримання відповідачем вказаних сум коштів не пізніше дня складення розписок.

Отже, розписки мають всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику в певний строк).

Розписки ОСОБА_1 від 21.01.2021 підтверджують факт укладення договору позики між ним та ОСОБА_2 .

Відповідачем при розгляді справи не спростована дійсність відповідних договорів позики від 21.01.2021 (розписок) або укладення цього правочину, у тому числі не доведено належними та допустимими доказами неотримання відповідачем від ОСОБА_2 коштів у розмірі 8 000 доларів США.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивача без зазначення на них про повернення оспорюваних сум грошових коштів свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, є обґрунтованими. Відповідачем не надано доказів на спростування розміру боргу за договорами позики, заявленого позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка про отримання у борг грошей та їх повернення до 20.01.2022року є підробленою, остільки Земцовим І В. не складалася, носять голослівний характер, остільки нічим не підтверджені, а долучене до апеляційної скарги клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи в судовому засіданні підтримано не було.

Отже, дійсність долучених до справи розписок про отримання грошових коштів у борг відповідачем не спростовано, а тому в силу положень ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на частину першу статті 1046 ЦК України, а також частину першу статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц.

Договором позики у розписки встановлено порядок повернення боргу в іноземній валюті - долар США.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 21.01.2021 8 000 доларів США.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з істотним порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи що позовна заява підлягає задоволенню, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 883 грн 20 коп.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 10 травня 2024 року зупинено дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року у даній справі на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції скасовано з підстав порушення районним судом процесуального закону, проте за змістом вимог не змінено, позов ОСОБА_2 задоволено, відтак слід поновити дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бобовича Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму позики в загальному розмірі 8 000 Дол США, що еквівалентно 288 320 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 2 883 грн 20 коп.

Поновити дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: