П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Київ

Справа № 361/2802/24

Провадження: № 22-ц/824/12030/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Левченка Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Петришин Н. М.,

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про забезпечення позову

до подання позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович Вікторії Михайлівни, треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна, приватний нотаріус Броварського нотаріального округу Київської області Лисогор Олег Анатолійович, про визнання недійсними договорів позики та відновлення становища, яке існувало до порушення прав,

у с т а н о в и в:

У березні 2024 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» надійшла заява про забезпечення позову до подачі позовної заяви, яка обґрунтована тим, що заявник має намір та зобов`язується протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жданович В. М., приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидкої І. М., приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Лисогор О. А. про визнання недійсними договорів.

Зазначено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2011 року у справі № 2-1127/2011 задоволено позов Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 1 533 230 грн 08 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.03.2014 року у справі № 22-ц/796/3130/2014 змінено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2011 року, а саме: зменшено суму заборгованості за кредитним договором з 1 533 230, 08 грн до 1 531 425, 30 грн. На виконання даного рішення 09.07.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-1127/11 про стягнення грошових коштів. У провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефір О.О. з 11.01.2019 року перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованості. Між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень, тощо) № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року, в тому числі за договорами застави. 30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором № 136/П/84/2008-980 від 19.08.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», у тому числі, за договорами застави. 02.11.2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефір О.О. у ВП № НОМЕР_1 було замінено сторону стягувача на ТОВ «Брайт Інвестмент». До 06.03.2024 року, єдиним майном, що знаходилось у власності ОСОБА_2 , була частина житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти на будь-яких рахунках відсутні. Заявник вказує, що ОСОБА_2 виїхав за кордон, відсутній на території України з 2019 року по теперішній час. 06.03.2024 року стало відомо, що майно боржника, на яке могло бути звернуто стягнення, належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2024 року.

На підставі викладеного, просив накласти арешт на 1/2 частину житлового будинку, загальна площа (кв.м): 488,9 житловою площею (кв.м): 137.5, що складається з житлового будинку «А-2», сарай «Б», вбиральня «В», колодязь «К», огорожа та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,18 га, кадастровий номер: :01:075:0167, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , та накласти заборону державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям акредитованим суб`єктам, нотаріусам (державним/приватним), іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного вище майна.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року року заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено частково.

Накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку, загальна площа 488,9 кв.м., житловою площею 137,5 кв.м., що складається з житлового будинку «А-2», сарай «Б», вбиральня «В», колодязь «К», огорожа та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,18 га, кадастровий номер: :01:075:0167, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Левченко М. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду першої інстанції просив скасувати, та постановити нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що обставина про те, що відповідач-1 виїхав за кордон та відсутній на території України не має жодного значення для дійсності боргу відповідача-1 перед відповідачем-2 та законності набуття ОСОБА_1 майна ОСОБА_4 ,також зазначив, що суд не врахував той факт, що процедура реалізації майна ОСОБА_2 була повністю публічною, відтак, позивач мав необмежену можливість приймати участь у електронних аукціонах щодо продажу майна боржника, або оскаржити їх проведення ще до передачі непроданого майна ОСОБА_1 . Вказує, що судом також не враховано те, що позивач не є і не був власником майна відповідача-1, набутого відповідачем-2, і до вказаного майна не мав жодного пріоритету.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Левченко М. В. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення адвоката Левченка М. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції виходив із того, що даний вид забезпечення позову не позбавляє права власності відповідача на належне йому майно, а лише по своїй суті є тимчасовим обмеженням у праві розпорядження таким майном, у той же час забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь останнього, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Із заявитовариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про забезпечення позову до подання позовної заяви вбачається, що товариство має намір звернутися до суду з позовом, предметом розгляду якого, зокрема, буде визнання договорів позики, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсними, з підстав їх фіктивності (фраудаторності), які були укладені на думку позивача, з метою недопущення реалізації майна у виконавчому провадженні.

Колегія суддів зазначає, що дана позовна вимога до об`єкту нерухомого майна та майнових прав на об`єкт нерухомого майна, про які було зазначено в заяві про забезпечення позову не відноситься, а її задоволення судом не є правовою підставою для виникнення у позивача прав на об`єкт нерухомого майна чи майнових прав.

Тобто, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку заявника, права та не є співмірним із тими позовними вимогами, з якими заявник має намір звернутись до суду.

Аналогічний висновоквикладений в постанові Верховного Суду у справі №752/6255/18, відповідно до якого зазначено, що «наявність позову про визнання договору позики удаваним правочином, визнання права власності на нежитлове приміщення не є підставою для заборони власнику розпоряджатись приміщенням».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого королівства») положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, обраний позивачем спосіб свідчить про неадекватність виду забезпечення позову, який він просить застосувати, заявленим позовним вимогам у цій справі, та не є видом забезпечення позову, яке належним чином забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, а її задоволення судом не є правовою підставою для виникнення у позивача прав на об`єкт нерухомого майна чи майнових прав.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Левченка Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 червня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура