КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/945/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9114/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року про відмову у задоволенні заяви про перегляд ухвали про закриття провадження за нововиявленими обставинами у складі судді Грегуля О.В.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , Уповноважений з питань осіб зниклих безвісті за особливих обставин Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про перегляд ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі №754/945/23 про закриття провадження за нововиявленими обставинами,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з липня 2018 року з громадянином України ОСОБА_2 1973 року народження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 закрито.

У лютому 2024 ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано заяву про перегляд ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі №754/945/23 за нововиявленими обставинами

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали про закриття провадження за нововиявленими обставинами, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року, просить скасувати її та поновити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до п. 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі 560/17953/21, Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції наведеної в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі 290/289/22-ц, на якій ґрунтується мотивувальна частина ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року, якою закрито провадження по справі.

Зазначено, що за змістом п. 117 постанови Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору.

Вказано, що рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийнятті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Зазначає, що в своїй постанові від 18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду затверджує правовий порядок щодо процесуальної юрисдикції встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й для всіх судових рішень, які приймались судами протягом 22 березня 2023 - 18 січня 2024 років, що були обґрунтовані правовими позиціями від яких відступила Велика Палата.

Посилається на те, що ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року набула законної сили та не може бути переглянута в порядку апеляційного оскарження, а тому єдиним засобом відновлення послідовності в тлумаченні процесуальної предметної юрисдикції та відновлення прав на справедливий суд є її перегляд за ново виявленими обставинами.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, просить апеляційну скаргуОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Вказує, що апеляційна скарга не містить жодних належних доказів та обґрунтованих доводів на спростування висновку суду, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.

Учасники справи в судове зсідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у визначений законом спосіб, від скаржниці надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Як убачається зі справи ОСОБА_1 звертаючись у суд із заявою просила про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме її проживання однією сім`єю з липня 2018 року з ОСОБА_2 , який з 25.03.2022 вважається безвісті зниклим.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2023 закрито провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

07.02.2024 ОСОБА_1 подала заяву про перегляд ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 06.04.2023 у якій вказала, що вона міститься посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц та на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2022 у справі № 290/289/22-ц, які були підставами для постановлення ухвали про закриття провадження, проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 відступлено від висновків про які йдеться у постановах ВПВС від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц і ВС від 22.03.2022 у справі № 290/289/22-ц, що є нововиявленою обставиною в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 423 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні заяви районний суд, вказав, що скасування судового рішення і відступлення від правової позиції не є тотожними поняттями. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 не скасовувалось судове рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду і обставини на які є посилання у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не є нововиявленими.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Частиною 4 вказаної норми закону визначено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, та докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Вирішуючи питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд має виходити з визначених частиною 2 статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним. Такими підставами, зокрема, є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених цим пунктом, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявниці на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Вказана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18 (провадження № 61-14879св19).

При цьому колегія суддів вважає за доцільне вказати наступне.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами є важливою гарантією захисту прав і свобод людини, зокрема, у сфері адміністративного судочинства. Перегляд судових рішень, які набрали законної сили, є додатковим засобом забезпечення законності судового рішення і механізмом захисту прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб і забезпечення справедливого та ефективного здійснення правосуддя.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: існування цих обставин під час розгляду та вирішення справи й ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не були та не могли бути відомі ні заявникові, ні суду, ні іншим учасникам адміністративного процесу; істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Водночас нововиявлені обставини необхідно відрізняти від нових обставин, що виникли після вирішення справи та ще не існували на час її розгляду, а також від обставин, що зазнали змін після ухвалення судом рішення. Їх виявлення не може бути підставою для перегляду судового рішення.

Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справи. Не вважається нововиявленою обставиною зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Також не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, які встановлюються на підставі доказів, що не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08.09.2022 справа № 9901/400/20.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Також суд враховує прецедентну практику ЄСПЛ. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу rеs judicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип передбачає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 3.04.2008 у справі "Ponomaryov v. Ukraine", п. 40).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць.

Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі "Pravednaya v. Russia", п. п. 27, 28).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені заявником обставини не можуть вважатися нововиявленими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 липня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: