ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/338/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Пузанової Л. В.,

секретар Андреєва В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» Херсонської міської ради,

третя особа - Херсонська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 липня 2024 року ухваленого під головуванням судді Ус О.В.

встановив:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» Херсонської міської ради, третя особа Херсонська міська рада про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що вона, будучи особою з інвалідністю І групи (підгрупа А) та перебуваючи як на обліку Управління охорони здоров`я так і на обліку у відповідача, має право на безоплатне забезпечення необхідними технічними засобами та іншими засобами реабілітації.

На підставі Акту огляду МСЕК серія АС № 069474 для неї розроблена Індивідуальна програма реабілітації інваліда №110, яка була відкоригована відповідно до довідки ЛКК від 09 липня 2021 року, згідно якої для технічної компенсації обмеження життєдіяльності, відновлення соціально-побутового стану їй необхідні вироби медичного призначення, а саме: пелюшки поглинаючі жіночі - 60шт. на місяць, підгузки дорослі - 120шт. на місяць, урологічні прокладки - 120шт. на місяць, рукавички одноразові (стерильні) оглядові 60шт. на місяць.

Однак, на неодноразові її звернення відповідач та третя особа відмовляють їй у забезпечені необхідними технічними засобами, мотивуючи свою відмову їх відсутністю та відсутністю фінансування на їх придбання.

Вважає, що обов`язок відповідача щодо забезпечення інвалідів технічними та іншими засобами є дійсним й безумовним, а відсутність фінансування не може звільняти відповідача від обов`язку, встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю».

Відповідач, як медичний заклад, на який покладаються обов`язки забезпечення інвалідів необхідними технічними засобами, не може посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань, які встановлені статтею 46 Конституції України, Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю», Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Посилаючись на те, що така протиправна бездіяльність відповідача (тривале незабезпечення інваліда виробами медичного призначення) призводить до обмеження її нормальної повсякденної життєдіяльності, просила суд визнати протиправною бездіяльність відповідача по забезпеченню виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 «Про затвердження порядку забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами» щодо забезпечення позивача медичними виробами та іншими технічними засобами. Зобов`язати відповідача забезпечувати позивача необхідними їй для відновлення обмежень життєдіяльності та іншими технічними засобами, а саме: пелюшки поглинаючі жіночі - 60шт. на місяць, підгузки дорослі - 120шт. на місяць, урологічні прокладки - 120шт. на місяць, рукавички одноразові (стерильні) оглядові 60шт. на місяць, відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №110, довічно, оскільки інвалідність встановлена безстроково.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» Херсонської міської ради, третя особа: Херсонська міська рада про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що в разі додержання механізму встановленого Законами України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301, безоплатне забезпечення інвалідів технічними засобами для як найбільшої компенсації функцій ушкоджених органів, з метою медичної та соціальної реабілітації інвалідів з вираженими порушеннями функцій органів і систем, технічні й інші засоби реабілітації надаються безоплатно особам з інвалідністю на підставі індивідуальної програми реабілітації за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за визначеним порядком звернень і розподілу в тому числі із врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2012 року №321.

Пунктом 3 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 визначено, що забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами здійснюється на підставі індивідуальної програми реабілітації, оформленої медико-соціальною експертною комісією за рахунок та в межах коштів державного (у тому числі в рамках державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення) та місцевих бюджетів, передбачених на зазначену мету, та інших не заборонених джерел фінансування. Потребу у забезпеченні медичними виробами (крім зубопротезування) визначають: особам з інвалідністю - МСЕК на підставі індивідуальної програми реабілітації.

Між тим, індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 110 від 12 лютого 2020 року визначені спеціальні засоби для самообслуговування, які включають допоміжні побутові пристрої: сидіння для ванни, противопролежнева подушка. Також програмою визначені вироби медичного призначення з додатковим записом від 14 липня 2021 року як урологічні прокладки, рукавиці одноразові стерильні, пелюшки поглинаючі жіночі. Протокол ЛКК від 09 липня 2021 року містить рішення про потребу придбання урологічних прокладок, рукавичок стерильних оглядових.

На звернення ОСОБА_1 від 19 липня 2021 року про взяття її на облік, як особи з інвалідністю для забезпечення технічними та іншими засобами, а саме пелюшки (поглинаючі) в кількості 60 штук на місяць, підгузки дорослі - 120 штук на місяць, урологічні прокладки 120 штук на місяць, рукавички одноразові (стерильні) оглядові 60 штук на місяць, відповідач, листом від 02 серпня 2021 року, повідомив, що вона перебуває на обліку, лікарня може забезпечити вказаними нею засобами лише за кошти місцевого бюджету, у разі їх виділення будуть проведені тендерні закупівлі, після закінчення яких лікарня укладе договір з постачальником та забезпечить підгузками, поглинаючими пелюшками та урологічними підкладками безоплатно в межах виділених коштів.

З наявних в матеріалах справи неодноразових зверненнях відповідача щодо виділення коштів на придбання хворим виробів медичного призначення, вбачається, що відповідачем приймалися заходи для забезпечення, в тому числі, і позивачки відповідними виробами, а тому відсутня винна поведінка з цього питання. Крім того, під час розгляду справи в суді частково виділені кошти та придбано урологічні прокладки та підгузки, що підтверджується відомостями для забезпечення інваліда технічними та іншими засобами від 07 грудня 2021 року та від 21 грудня 2021 року.

Отож, зважаючи на законодавчо встановлений порядок забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами та засобами, встановлені обставини справи, відповідач оцінюється судом як такий, що виконав передбачений чинним законодавством обов`язок за існуючих ресурсів і звернень позивача.

Оскільки чинним законодавством щодо правовідносин між сторонами, які є предметом розгляду у цій справі, встановлений певний порядок вирішення питань забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами і засобами по догляду та джерела фінансування такого забезпечення, враховуючи повноваження відповідача та індивідуальну програму реабілітації позивача, судом не встановлені підстави для покладення на відповідача обов`язку із забезпечення позивача технічними засобами та медичними виробами за переліком наведеним позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріально та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» Мороз А.І., просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Правовідносини що виникли між сторонами регулюються Законами України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та інших актів законодавства, що видаються відповідно до цих законів.

Частиною 5 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», в редакції чинній на час виникнення спору, визначено, що державна політика України у сфері реабілітації осіб з інвалідністю забезпечує координованість системи реабілітації, що реалізується через своєчасність, безперервність та комплексність відновлювальних заходів і методик, а також доступність технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення, реабілітаційних послуг, відповідність їх змісту, рівня та обсягу фізичним, розумовим, психічним можливостям і стану здоров`я особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю; регламентує правові, економічні, соціальні умови надання особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю реабілітаційних послуг з урахуванням їх функціональних можливостей, потреби у виробах медичного призначення, технічній та інших засобах реабілітації; гарантує матеріально-технічне, фінансове, кадрове і наукове забезпечення системи реабілітації; визначає умови для відновлення або здобуття трудових навичок, отримання освіти, професійної перепідготовки і працевлаштування з урахуванням функціональних можливостей осіб з інвалідністю, сприяння виробничій діяльності підприємств та організацій громадських організацій осіб з інвалідністю; забезпечує реабілітаційним закладам незалежно від їх відомчого підпорядкування, типу і форми власності рівні умови для здійснення реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю; формулює вимоги до об`єктів соціальної інфраструктури та інформації для створення безперешкодного доступу до них осіб з інвалідністю шляхом усунення природних, комунікаційних і архітектурних перешкод; сприяє участі громадських організацій, у тому числі громадських організацій осіб з інвалідністю, у формуванні і реалізації державної політики у цій сфері.

Реалізація державної політики у сфері реабілітації осіб з інвалідністю покладається на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які у співпраці та партнерстві з громадськими об`єднаннями осіб з обмеженнями повсякденного функціонування, осіб з інвалідністю, фахівців з реабілітації, медичних працівників, уповноваженими органами професійного самоврядування забезпечують розроблення і виконання програм для запобігання виникненню інвалідності, для відновлення або компенсації функціональних порушень шляхом реабілітації у сфері охорони здоров`я, психолого-педагогічної, психологічної, професійної, трудової, фізкультурно-спортивної, соціальної реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю.

До повноважень місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері реабілітації осіб з інвалідністю, статтею 11 цього ж Закону, в редакції чинній на час виникнення спору, віднесено, зокрема, в межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами створення умов для забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, виходячи з їх потреб та відповідно до рекомендацій медико-соціальних експертних комісій (лікарсько-консультативних комісій лікувально-профілактичних закладів), технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом та реабілітаційними послугами.

Частиною першою статті 17 цього ж Закону до реабілітаційного процесу включено, зокрема і забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» державою гарантовано розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, поширює інформацію про таку продукцію.

Рішення про забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, відповідно до частини четвертої цієї ж статті, медикосоціальними експертними комісіями на підставі медичних показань і протипоказань, а також соціальних критеріїв.

Облік осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які забезпечуються технічними та іншими засобам реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом, відповідно до частини сьомої цієї статті, у межах повноважень здійснюють місцева державна адміністрація і охорони здоров`я.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», в редакції чинній на час виникнення спору, діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, зокрема у забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю.

Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю, відповідно до статті 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», в редакції чинній на час виникнення спору, встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

Частиною першою статті 10 цього ж закону визначено, що фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, місцевих бюджетів, а також органами місцевого самоврядування за місцевими програмами соціального захисту окремих категорій населення за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Зі змісту частини першої статті 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», в редакції чинній на час виникнення спору, вбачається, що вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації.

Частиною 8 цієї ж статті визначено, що Порядок та умови забезпечення осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

Механізм безоплатного забезпечення медичними виробами осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю та їх перелік визначений Порядком забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2021 року №141), згідно якого особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та визначені категорії осіб забезпечуються безоплатно медичними виробами з урахуванням їх індивідуальних потреб (пункт 2).

Пунктом 3 Порядку визначено, що забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами здійснюється на підставі індивідуальної програми реабілітації, оформленої медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) або висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) щодо забезпечення медичними виробами (для осіб з інвалідністю, група інвалідності яких встановлена до 1 січня 2007р., - безстроково або строк дії якої не закінчився), визначених категорій осіб - на підставі висновку ЛКК або військово-лікарської комісії (далі - ВЛК) за рахунок та в межах коштів державного (у тому числі в рамках державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення) та місцевих бюджетів, передбачених на зазначену мету, та інших не заборонених джерел фінансування.

Потреба у забезпеченні медичними виробами (крім зубопротезування) особам з інвалідністю, відповідно до пункту 5 Порядку, визначає МСЕК на підставі індивідуальної програми реабілітації або висновком ЛКК щодо забезпечення медичними виробами (для осіб з інвалідністю, група інвалідності яких встановлена до 1 січня 2007 р., - безстроково або строк дії якої не закінчився).

Згідно пункту 6 Порядку обліку осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та визначених категорій осіб, які мають право на безоплатне забезпечення медичними виробами, здійснюють структурні підрозділи з питань охорони здоров`я за місцем надання медичних послуг та установи попереднього ув`язнення або відбування покарання.

Зі змісту пункту 7 Порядку вбачається, що взяття особи з інвалідністю на облік до структурних підрозділів з питань охорони здоров`я здійснюється на підставі заяви такої особи або її законного представника, поданої в паперовій або електронній формі разом з визначеним переліком документів.

Пунктом 9 Порядку визначено, що у разі відсутності в структурному підрозділі з питань охорони здоров`я необхідного типу (виду) медичного виробу на дату подання заяви особа забезпечується необхідним медичним виробом у порядку черговості, що формується за датою надходження від неї заяви із документами, зазначеними у пункті 7 цього Порядку.

Додатком №1 до вказаного вище порядку визначений перелік медичних виробів та інших засобів, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та визначені категорії в закладах охорони здоров`я для використання в амбулаторних умовах.

Звертаючись до суду з цим позовом позивачка посилалась на порушення відповідачем вимог Законів України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також Порядку забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301, щодо забезпечення її медичними виробами.

Судом встановлено, що відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК серія АС №069474 від 07 квітня 2010 року ОСОБА_3 є особою з інвалідністю І групи (підгрупа А) та має право на пільги встановлені Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Інвалідність встановлена безстроково.

12 лютого 2020 року Херсонською МСЕК №3 КЗ «Херсонський обласний центр медико-соціальної експертизи ХОР ОСОБА_1 розроблена індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю №110.

14 липня 2021 року до вказаної програми внесені доповнення щодо забезпечення виробами медичного призначення, а саме урологічними прокладками, рукавичками одноразовими стерильними оглядовими, підгузками та пелюшками поглинаючими.

19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» із заявою про взяття на облік особи з інвалідністю для забезпечення технічними та іншими засобами (пелюшками поглинаючими у кількості 60шт. на місяць, підгузками (дорослими) у кількості 120 шт. на місяць, урологічними прокладками у кількості 120 шт. на місяць, рукавичками одноразовими (Стерильними) оглядовими у кількості 60шт. на місяць) із документами, зазначеними у пункті 7 цього Порядку.

У відповідь на вказану заяву 02 серпня 2021 року КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» повідомило про те, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку у КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» для безоплатного забезпечення технічними та іншими засобами, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 (зі змінами) та неможливість забезпечення вказаними виробами через відсутність відповідного фінансування.

На підтвердження своїх заперечень щодо неможливості забезпечення медичними виробами позивача через відсутність відповідного фінансування, відповідачем надані суду неодноразові звернення КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» до управління охорони здоров`я Херсонської міської ради щодо виділення коштів для безоплатного забезпечення осіб технічними та іншими засобами, оскільки у 2012 році кошти на це місцевим бюджетом виділені не були.

Відповідно до відомостей для забезпечення особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю технічними та іншими засобами від 07 грудня 2021 року та від 21 грудня 2021 року позивачка була частково забезпечена медичними засобами, а саме їй було надано урологічні прокладки у кількості 250шт (21 упаковка) та підгузки у кількості 270 шт (9 упаковок).

Враховуючи вимоги законодавства, зазначеного вище, та обставини справи колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо забезпечення позивачки медичними виробами, оскільки визнати бездіяльність протиправною суд може лише у випадку, коли відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його обов`язків та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Законодавством, що регулює спірні правовідносини визначено, що забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами здійснюється за рахунок та в межах коштів державного (у тому числі в рамках державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення) та місцевих бюджетів, передбачених на зазначену мету, та інших не заборонених джерел фінансування.

З матеріалів прави вбачається, що між НСЗУ та відповідачем був укладений договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій №0000-Х895-М000, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. За умовами вказаного договору КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» зобов`язалось надавати медичні послуги за програмою медичних гарантій пацієнтам, а НСЗУ зобов`язалося оплачувати такі послуги. Проте, як вбачається зі змісту договору та додатків до нього до медичних послуг, які оплачуються замовником забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами не передбачено. А отже за рахунок державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення відповідач був позбавлений можливості забезпечити позивача медичними виробами відповідно до індивідуальної програми реабілітації.

Відсутність у 2021 році фінансування лікарні для безоплатного забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами за рахунок місцевого бюджету (незважаючи на поданий відповідачем кошторис на 2021 рік з урахуванням потреб на засоби реабілітації), здійснення відповідачем дій щодо збільшення відповідного фінансування, шляхом неодноразового направлення протягом цього року відповідних запитів щодо надання фінансування та часткового виконання своїх обов`язків щодо забезпечення позивача медичними виробами після виділення відповідних коштів, свідчить що відповідачем були виконані передбачені чинним законодавством обов`язки в межах існуючих ресурсів.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку довічно забезпечувати позивача технічними засобами та медичними виробами (згідно переліку), оскільки чинним законодавством що регулюють спірний правовідносин, встановлений певний порядок вирішення питань забезпечення осіб з інвалідністю медичними виробами і засобами по догляду та джерела фінансування такого забезпечення. КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних», відповідно до зазначених вище норм права, поставило ОСОБА_1 на облік для безоплатного забезпечення технічними та іншими засобами, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 (зі змінами) на підставі її заяви від 19 липня 2021 року, від виконання свого обов`язку не відмовлялось та в межах наданого фінансування частково виконало свій обов`язок.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, за своїм змістом і суттю загалом є обґрунтуванням вимог заяви, зводяться до незгоди з вказаними вище висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилання на обставини, які не були враховані судом.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

На підставі частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: В. О. Бездрабко

Л. В. Пузанова