Справа № 199/739/24
(2/199/1238/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

27.06.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

31 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до відповідача про розірвання шлюбу сторін та поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року позовні вимоги роз`єднано, виділено у самостійне провадження позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування таких позовних вимог з урахуванням їх подальшого уточнення позивач послався на те, що сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , а також автомобіль «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 . Бажаючи поділити таке майно, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати за ним та відповідачем право власності по частини на кожну із вказаних трьох квартир, а також стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості вказаного автомобіля, який залишити за відповідачем. Судові витрат позивач просив покласти на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року зустрічну позовну заяву повернуто заявнику.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині поділу трьох квартир заперечувала, посилаючись на те, що такі квартири є її особистим майном. Вимог про стягнення грошової компенсації за автомобіль визнала частково, лише на суму, яку визначено висновком експерта, складеним на замовлення сторони відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині поділу між сторонами трьох квартир заперечувала повністю, а вимоги про стягнення грошової компенсації просила задовольнити з огляду на зміст висновку експерта про встановлення вартості автомобіля. Представником подано суду відзив, в якому вона послалась на те, що квартира АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю відповідача, оскільки бал приватизована відповідачем в період часу, коли СК України не визнавав приватизоване майно спільною сумісною власністю подружжя. Щодо двох інших квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , то представник відповідача також стверджувала, що такі квартири є особистою. Приватною власністю відповідача, оскільки набути нею на підставі договору інвестування, з яким відповідач передала у власність забудовника приватизовану нею, а отже її особисте нерухоме майно, земельну ділянку, замість якої отримала від забудовника дві вказані квартири, тобто набула їх у особисту приватну власність. Також представник відповідача заперечувала проти стягнення судових витрат, зазначаючи, що відповідач не порушувала прав та інтересів позивача, попередній розмір судових витрат є явно завищеним та необґрунтованим.

У своїх письмових поясненнях представник позивача послався на квартира АДРЕСА_3 є відомчою, надавалась позивач як співробітнику для забезпечення житлом його та його родини, норма ст.57 СК України на момент приватизації зазначеної квартири не визначала приватизоване майно як особисту власність, а тому представник вважає означену квартиру спільним сумісним майном сторін. Щодо двох інших квартир, то вказані квартири були отримані сторонами як подружжям за договором інвестування в обмін на домоволодіння АДРЕСА_4 , який був спільною сумісною власністю сторін. За договором інвестування в обмін на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 передавалось саме домоволодіння, а земельна ділянка, яка до того ж була приватизована відповідачем через рік після укладення згаданого договору інвестування.

У своїх додаткових письмових поясненнях представник відповідача послалась на те, що домоволодіння АДРЕСА_4 , хоча і належало сторонам на праві спільної сумісної власності, як подружжю, однак мало значний знос та було зруйновано в кінці 2007 року-початку 2008 року при будівництві багатоквартирного будинку, в якому відповідач отримала спірні квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 в обмін саме на приватизовану відповідачем земельну ділянку. Послалась представник відповідача і на те, що позивач не вкладав жодних своїх коштів у будівництво вказаних двох квартир. Той факт, що приватизована земельна ділянка залишається у власності відповідача, за переконанням сторони відповідача, не змінює обставин набуття відповідачем у особисту приватну власність квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

У відповідь на вказані додаткові пояснення сторони відповідача представником позивача подано власні письмові додаткові пояснення, в яких представник знову відзначив, що квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 набуті сторонами у спільну сумісну власність, як подружжям, оскільки отримані в обмін на домоволодіння, а не земельну ділянку, а квартира АДРЕСА_3 є відомчою, надавалась для проживання позивачу та його родині, а отже не є особистою власністю відповідача, норма ст.57 ч.4 СК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачала віднесення приватизованого нерухомого майна до особистої власності будь-кого з подружжя.

За викладених обсилав, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи за наведеної явки учасників та обставин.

Вислухавши представників сторін, відповідача, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 30 серпня 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

18 січня 2007 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Шостої ДДНК Криворотько В.М. за реєстровим №2-1341, за умовами якого відповідач придбала у продавця квартиру АДРЕСА_5 ). При цьому у п.3 договору зазначено, що покупець купує зазначену квартиру за згодою подружжя позивача ОСОБА_4 , заяву якого засвідчено нотаріально Шостою ДДНК 18 січня 2007 року. Викладені обставини підтверджуються копією договору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2007 року у справі №2-2379/07, яке набрало законної сили 08 травня 2007 року, визнано дійсним договір міни квартири АДРЕСА_5 ) на домоволодіння АДРЕСА_4 ), укладений 19 лютого 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . На підставі цього, в свою чергу, цим же рішенням суду визнано за відповідачем право власності на домоволодіння АДРЕСА_4 ). Крім того, тим же рішенням суду встановлено, що згідно з технічним висновком про придатність індивідуального житлового будинку АДРЕСА_4 №043/07 від 15 лютого 2007 року вказане домоволодіння відповідає будівельним нормам та правилам, придатне до нормальної експлуатації. Викладені обставини підтверджуються копією вищевказаного рішення суду.

30 травня 2007 року між ЗАТ «Ізограф», як забудовником-інвестором, та відповідачем ОСОБА_2 , як замовником, укладено договір про інвестиційну діяльність, за умовами якого замовник зобов`язалась прийняти участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_4 шляхом безоплатного надання забудовнику-інвестору домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , а забудовник-інвестор зобов`язався організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати безоплатно замовнику у власність дві квартири загальною площею 105 м2, що будуть розташовані на третьому поверсі такого житлового багатоквартирного будинку. Умовами договору передбачено обов`язок замовника надати забудовнику-інвестору для будівництва житлового багатоквартирного будинку домоволодіння АДРЕСА_4 до 30 травня 2007 року. Жодних умов щодо передачі будь-якої земельної ділянки договір не містить. Викладені обставини підтверджуються копією договору.

Як встановлено судом в ході розгляду справи з копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 26 січня 2024 року №888, копії технічної документації на нерухоме майно, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, на виконання умов вищевказаного договору про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007 року, на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 15 травня 2008 року, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року, ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2008 року за відповідачем станом на 31 грудня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №19372736 було зареєстровано право власності на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Відомості про перереєстрацію такого права власності на спірні квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що підтверджується копією відповідних інформаційних довідок.

27 травня 2008 року на ім`я відповідача, як власника, за наслідками приватизації видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯЖ №003980, місцерозташування земельної ділянки АДРЕСА_4 , кадастровий номер №:01:386:0009. Вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності відповідача дотепер. Викладене підтверджується копією державного акту, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.12 ЦПК України.

25 квітня 2007 року за відповідачем, як за одноосібним власником, було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 ). Реєстрація права власності відбулась на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 2007 року, яким посвідчено набуття відповідачем у приватну власність спірної квартири в порядку приватизації. Викладені підтверджується копією інформаційної довідки з державного реєстру, копією свідоцтва про право власності на житло, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також судом встановлено, що 05 жовтня 2013 року за відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на автомобіль «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 , ринкова вартість якого відповідно до висновку експерта №68/24 від 18 березня 2024 року становить 279341,37 гривень. Викладене підтверджується копією висновку експерта, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379, 382 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є квартира, рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як квартира, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19.

Житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі №1311/832/12, від 07 листопада 2018 року по справі №686/2762/15-ц, від 12 червня 2019 року по справі №409/1959/15-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №712/13644/16-ц, від 24 березня 2020 року по справі №367/3800/14-ц, від 12 серпня 2020 року по справі №626/4/17.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то вирішуючи позовні вимоги про частині поділу між сторонами, як об`єкту спільної сумісної власності подружжя, квартири АДРЕСА_3 ), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що означена спірна квартира хоча і була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак придбання цієї квартири та державна реєстрація права приватної власності на неї за відповідачем, як одноосібним власником, відбулась внаслідок приватизації цієї квартири відповідачем відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ще у 2007 році (свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації видано 30 січня 2007 року, а державна реєстрації такого права власності відбулась 25 квітня 2007 року). В той же час, відповідно до наведеної вище правової позиції Верховного Суду та норм СК України, чинних на момент здійснення такої приватизації квартири відповідачем, слідує, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнається спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, а в інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Відтак, оскільки вищевказана спірна квартира АДРЕСА_6 є об`єктом особистої приватної власності лише відповідача, а тому не може бути предметом поділу між сторонами як спільна сумісна власність подружжя. При цьому, твердження і посилання сторони позивача про протилежне, зокрема посилання на норму ст.57 СК України, первинне (до приватизації) отримання цієї квартири сторонами для проживання як відомчого житла не спростовує вищевказаний висновок суду та не зумовлює набуття квартирою прав спільної сумісної власності подружжя допоки факт приватизації залишається чинним.

Вирішуючи позовні вимоги про поділ між сторонами, як об`єктів спільної сумісної власності подружжя, квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 шляхом визначення однакового рівного розміру ідеальних часток кожної із сторін на ці квартири, суд керувався наступним. Як встановлено в ході судового розгляду, на ім`я відповідача, як одноосібного власника, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано і здійснено державну реєстрацію квартири АДРЕСА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 18 січня 2007 року. При цьому, з огляду на зміст п.3 цього договору в контексті наведеної вище правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22, така квартира АДРЕСА_7 стала об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя. В подальшому на підставі договору міни від 19 лютого 2007 року, визнаного дійсним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2007 року у справі №2-2379/07, яке набрало законної сили 08 травня 2007 року, а також того ж рішення, відбулась міна квартири АДРЕСА_5 на домоволодіння АДРЕСА_4 , а також визнання права власності та державна реєстрація за відповідачем, як одноосібним власником, права власності на означене домоволодіння. Оскільки ж підставою для набуття відповідачем права власності на домоволодіння була міна його на належну сторонами, як подружжю, на праві спільної сумісної власності квартиру, то і саме виміняне домоволодіння, хоча і було зареєстроване на праві власності одноосібно за відповідачем, набуло статусу спільного сумісного майна подружжя. Далі на підставі договору про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007 року, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 15 травня 2008 року, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року, ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2008 року за відповідачем станом на 31 грудня 2012 року було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №19372736 право власності на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . При цьому, таке набуття відповідачем у власність двох вказаних спірних квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_8 відбулось виключно за рахунок передачі нею відчужувачу квартир лише домоволодіння АДРЕСА_4 , що належало сторонам на праві спільної сумісної власності, як подружжю. Таким чином, і спірні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_8 , в свою чергу, хоча і були зареєстровані за відповідачем, як одноосібним власником, фактично були набуті обома сторонами у спільну сумісну власність подружжя, а тому підлягають поділу в рівних ідеальних частках між сторонами, що зумовлює перетворення спільної сумісної власності сторін, як подружжя, у спільну часткову власність сторін.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ між сторонами обох спірних квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача, що ці квартири є об`єктом особистої приватної власності відповідача внаслідок набуття їх за рахунок передачі забудовнику приватизованої відповідачем в період шлюбу земельної ділянки, на якій збудовано багатоквартирний будинок, в якому ці квартири знаходяться. Така оцінка судом зазначених тверджень сторони відповідача, сприйняття їх як помилкових та таких, що не відповідають дійсним обставинам спірних правовідносин сторін, зумовлена тим, що матеріали справи не містять жодних доказів набуття обох спірних квартир чи хоча б однієї з них саме за рахунок передачі відповідачем забудовнику приватизованої земельної ділянки. Навпаки, зі змісту договору про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007 року вбачається, що квартири було набуто за рахунок передачі лише домоволодіння АДРЕСА_4 , яке на той час було об`єктом спільної сумісної власності сторін, а земельна ділянка під ним на момент укладення такого договору ще не була приватизована відповідачем, а тому не була предметом цього договору. Більш того, не згадується така земельна ділянка і як об`єкт майбутньої передачі за цим договором про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007 року після оформлення відповідачем права власності на неї. Крім того, як встановлено судом з пояснень самої відповідачки в судовому засіданні, приватизована земельна ділянка, про яку йдеться мова, досі перебуває у власності відповідача, її передача забудовнику жодним правочином не оформлювалась, а відтак вже лише це спростовує правову позицію сторони відповідача щодо того, за рахунок якого майна набуто спірні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_8 . Окрім того, суд не погоджується і відкидає як недостовірні твердження сторони відповідача про те, що домоволодіння АДРЕСА_4 на момент укладення договору про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007 року було фактично зруйновано внаслідок значного зносу, оскільки відповідно до змісту рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2007 року у справі №2-2379/07, яке набрало законної сили 08 травня 2007 року, згідно з технічним висновком про придатність індивідуального житлового будинку АДРЕСА_4 №043/07 від 15 лютого 2007 року вказане домоволодіння на той момент відповідало будівельним нормам та правилам, було придатне до нормальної експлуатації. Більш того, стороною відповідача не подано суду передбачених ст.349 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доказів знищення означеного домоволодіння.

Правомірними, обґрунтованими, доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню, однак частковому, є позовні вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача половини ринкової вартості такого авто. Задоволення, хоча і часткове, цієї позовної вимоги зумовлене тим, що автомобіль придбано та зареєстровано за відповідачем, як одноосібним власником, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, використовується авто виключно відповідачем, є неподільним майном, його спільне використання сторонами є неможливим. То ж це майно є спільним сумісним майном подружжя, частки у праві власності сторін на нього є рівними, авто за наслідками поділу спільного сумісного майна сторін має відійти відповідачу, як фактичному користувачу, з якої на користь позивача підлягає стягненню компенсація в розмірі половини ринкової вартості авто. Частковість же задоволення позовної вимоги полягає у зменшенні заявленої позивачем суми стягуваної компенсації з 185000 гривень до 139670,69 гривень, оскільки розмір ринкової вартості авто визначено позивачем шляхом порівняння вартості продажу аналогічних авто, зазначених у оголошеннях на відповідних інтернет-майданчиках. В той же час як стягувана судом в меншому розмірі сума компенсації ґрунтується на висновку експерта №68/24 від 18 березня 2024 року, який, вочевидь і безсумнівно, є більш достовірним джерелом доказів з визначення ринкової вартості конкретного авто, ніж здійснені позивачем самостійно підрахунки та порівняння вартості аналогічних авто.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141, 142 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі, понесених обома сторонами, та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача різницю між понесеними позивачем та відповідачем судовими у вигляді судового збору в розмірі 615 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 190, 192, 193, 204, 207, 209, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 364, 368, 369, 370, 372, 392, 628, 632, 638, 639, 655-657, 691 ЦК України, ст.ст.18, 57, 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_9 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ) право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_11 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_9 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ) право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ) право власності на автомобіль «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 , а також стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_9 ) грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного рухомого майна (автомобіля) в розмірі 139670,69 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_10 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_9 ) судовий збір в розмірі 615 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01 липня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко