КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/535/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 17.08.2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей, в якому просить суд:

- стягувати з відповідача на свою користь аліменти на: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 серпня 2023 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 3000,00 грн., та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5000,00 грн., щомісячно.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона та відповідач з 08.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2019 року по справі №947/27601/19. За період перебування в шлюбу, як стверджує позивачка, в них народились спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як стверджує позивачка, після припинення шлюбних відносин з відповідачем, діти перебувають на повному її матеріальному забезпеченні. Позивач вказує, що починаючи з липня 2022 року, відповідач взагалі припинив матеріально забезпечувати дітей. За наслідком чого, позивачка вважає наявними підстави для стягнення з відповідача аліментів у заявленому до стягненні розмірі.

Також позивачка стверджує, що нею були вимушені понесені додаткові витрати на утримання спільних з відповідачем дітей, що вимушено вчиненням необхідних дій за наслідком введення на території України воєнного стану у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України, починаючи з 24.02.2022 року.

Так, позивачка посилається на те, що з метою збереження здоров`я і життя дітей, вона разом з дітьми, виїхала поза межі державного кордону України до Республіки Польщі, де нею було здійснено оренду житла для тимчасового проживання, за наслідком чого понесені витрати за період з 21.07.2022 року по 02.05.2023 року у загальній сумі 338 435,37 грн. Також в період перебування у Республіці Польщі, малолітній син сторін відвідував приватний дитячий садок «Кіддо» в Гдині, за що позивачкою було понесені витрати за період з 19.09.2022 року по 31.07.2023 року в загальній сумі 87696,45 грн. Також позивачкою було витрачено 6326,26 грн., як витрати на дороги під час повернення з Республіки Польщі до України. Поряд з цим, позивачкою стверджується, що нею також додатково було понесені витрати в сумі 13700,00 грн. на розвиток дітей, а саме: 12 занять з логопедом, заняття загального дитячого розвитку, відвідування ортодонта з комп`ютерною томографією, відвідування стоматолога. За наслідком чого, позивачкою були понесені додаткові витрати на спільних з відповідачем дітей в загальному розмірі 446615,08 грн., половину з яких позивачка вважає необхідним стягнути з відповідача, як іншого батька дітей на якого покладено спільний обов`язок з понесення відповідних витрат. Приймаючи регулярне понесення додаткових витрат на дитину, приймаючи вік дітей, позивачка вважає наявними підстави для стягнення з відповідача додаткових витрат на кожну з дитину на постійній щомісячній основі, у заявленому до стягнення розмірі.

Крім того, позивачка стверджує, що відповідач матеріально забезпечений та спроможний сплачувати грошові кошти у заявленому до стягнення розмірі на аліменти та додаткові витрати на дітей, приймаючи щомісячний дох звід відповідача в сумі 3700,00 доларів США.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.09.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

17.10.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

07.11.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено не враховувати вказаний відзив на позовну заяву під час розгляду справи, оскільки останній не відповідає вимогам статті 178 ЦПК України.

08.11.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з клопотанням про поновлення процесуального строку для вчинення відповідної процесуальної дії з його подання до суду.

30.01.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено задовольнити вказане клопотання представника відповідача, визнано поважними причини пропуску строку та поновлено строк на вчинення процесуальної дії з подання відзиву на позовну заяву. Прийнято відзив на позовну заяву до матеріалів справи та вирішено враховувати викладені в ньому доводи та додані до нього докази, під час розгляду справи.

У відповідності до відзиву на позовну заяву, представник просить суд задовольнити позов частково, а саме стягувати з відповідача аліменти на двох дітей у розмірі 25% з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В решті вимог представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити.

Так, представник відповідача в обґрунтування відзиву стверджує, що дійсно між відповідачем та позивачкою був факт погіршення відносин, за наслідком чого шлюб між ними було розірвано. Разом з тим, відповідач розуміючи свій обов`язок як батька, здійснював дії з надання матеріальної допомоги для утримання та виховання дітей. Так, як стверджує представник, приймаючи, що відповідач не перебував у Республіці Польщі, для утримання дітей, ним на добровільній основі було перераховано відповідачці грошові кошти у розмірі 5700,00 доларів США та 7000,00 доларів США, що в цілому складає 12700,00 доларів США, що відповідач вважає достатнім для утримання дітей.

Також як стверджує представник, ОСОБА_2 оплачував літній табір для доньки в травні 2023 року, що слідує з переписки. Сторона відповідача вважає, що ОСОБА_1 навмисно умовчала про ці фактичні обставини, щоб додатково стягнути з ОСОБА_2 кошти. Крім цього, як стверджує представник відповідача, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися, що ОСОБА_2 не буде претендувати на свою частину з трьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а вона перейде дітям, однак, якщо ОСОБА_1 порушує цю домовленість, то ОСОБА_2 вимушений буде в судовому порядку встановлювати своє право власності на частину квартири, в потім проводити її поділ.

Сторона відповідача вказує, що для впливу на ОСОБА_2 , з метою спонукати його платити ще більше коштів, ОСОБА_1 використовує дітей, що слідує з відмови ОСОБА_2 зустрічатися з дітьми, заборони позивачкою розмовляти дітям з батьком по телефону, зустрічатися з ним.

Представник відповідача посилається на те, що при будь-якій можливості, ОСОБА_2 перераховує кошти на власних малолітніх дітей, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 вважає, що сплатив значну суму коштів на утримання дітей у більшому розмірі ніж передбачено чинним законодавством.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача вказує, що у позовній заяві ОСОБА_1 взагалі не обґрунтувано причини і підстави сплати ОСОБА_2 додаткових виплат на дітей. Так, ОСОБА_1 просить стягнути витрати на дитячий садок, але не зазначає чому саме в приватний, а не державний дитячий садок має ходити син. Також не обґрунтовані причини і підстави для оренди саме такої квартири а не той, що надає Республіка Польща особам, що виїхали з України у зв`язку з бойовими діями, в рамках програми допомоги Україні. За наслідком чого, представник відповідача вважає, що вимоги позивачки в даній частині є необґрунтованими та безпідставними.

Також, представник вказує, що доводи позивачки про щомісячні доходи відповідача також є перебільшеними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 отримує заробітну плату, коли він знаходиться у рейсі, у розмірі 1500 доларів США. Графік роботи ОСОБА_2 : 4 місяця в рейсі, 4 місяця у відпустці. За час знаходження у відпустці заробітну плату ОСОБА_2 не отримує. За наслідком чого, дохід ОСОБА_2 складає 750 доларів США на місяць. При визначені аліментів, представник відповідача просить враховувати те, що на утримані відповідача знаходиться: мати - пенсіонерка, ОСОБА_5 ; дід, ОСОБА_6 , 1936 року народження, який після інсульту є лежачим хворим.

За наслідком чого, представник відповідача просить суд задовольнити позов ОСОБА_1 частково у вказаний спосіб.

Додатково, представником відповідача у відзиві на позовну заяву в порядку положень статті 93 ЦПК України поставлено позивачці запитання, а саме:

- Чи отримувала ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошові перекази в сумі 5700,00 доларів США та 7000,00 доларів США 24.03.2022 року та 25.05.2022 року відповідно? Якщо отримувала, то на які цілі дані грошові кошти були витрачені?

- Ким було здійснено оплату перебування дочки у літньому таборі в травні 2023 року?

- Коли останній раз ОСОБА_2 мав зустріч з дітьми, та чому?

- Чи отримують ОСОБА_1 та діти будь-яку грошову або іншу допомогу (харчування, проживання, комунальні послуги та інше) як громадяни України в республіці Польщі або іншій держав, які вимушені залишити державу у зв`язку з бойовими діями в Україні?

21.02.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник вважає доводи відповідача необґрунтованими.

Також представником у відповіді на відзив надано відповіді на поставлені відповідачем у першій заяві по суті справи питання.

Так, на перше питання чи отримувала ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошові перекази в розмірі 5 700 доларів США та 7 000 доларів США 24 березня 2022 року та 25 травня 2022 року відповідно? Якщо отримувала, то на які цілі вони були витрачені, стороною позивача зазначено, що вказані кошти, дійсно були отримані ОСОБА_1 на її банківський рахунок, відкритий у Польщі. Зазначене обумовлено тим, що на початку повномасштабного вторгнення рф на територію України у відповідача був відсутній свій банківський рахунок, окрім банківського рахунку в Україні (на якому з метою безпеки, подружжя вирішило не зберігати кошти). Так, банківський рахунок ОСОБА_1 , відкритий у Польщі, був місцем зберігання коштів як позивача, так і відповідача. Виокремити кошти відповідача складно, так як сторони вели спільний бюджет і позивач також отримувала свою заробітну плату на цей рахунок. Ці гроші витрачалися на потреби всієї сім`ї: оренди житла (у якому проживав і відповідач, і його мати, і безпосередньо позивач зі спільними дітьми); побутові витрати; харчування; придбання нових речей та іграшок для дітей, тощо.

На друге питання, представник позивачки зазначила, що на прохання доньки літній табір оплатив відповідач. При цьому, позивач не включала ці витрати в додаткові витрати на доньку, тому зазначення у відзиві на позов про те, що позивач прагне стягнути додаткові ці кошти з відповідача є необґрунтованими.

На третє питання, представник вказує, що на момент подання позовної заяви, останній раз спільні діти бачились з їхнім батьком навесні 2023 року. Це обумовлено тим, що відповідач не звертався безпосередньо до позивача та не обговорював з нею дати таких зустрічей. Додатково представник вказує, що на момент подання цієї відповіді на відзив, відповідач має зустрічі зі спільними дітьми на регулярній основі.

На четверте питання, представник зазначає, що 01.12.2023 року представник позивача, адвокат Шалько О.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з заявою про надання доказів, зокрема, копій рішень про відмову на надання грошової допомоги, тобто були надані документи, що підтверджують відсутність грошових виплат у Польщі на момент подання відповідної заяви. Грошову допомогу у Польщі почала отримувати лише з лютого 2024 року. Представник також вказує, що в інших країнах, позивач та спільні діти не отримують грошову допомогу.

22.02.2024 року до суду від представника відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вважає доводи представника позивача в обґрунтування необґрунтованості заперечень відповідача безпідставними, а навпаки підтвердженими позивачем факти викладені відповідачем, враховуючи надані відповіді на запитання сторони відповідача. Додатково представник відповідача у запереченнях просить суд провести підготовче судове засідання за його відсутності, закрити стадію підготовчого провадження та призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

22.02.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено прийняти вказані заяви та ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу по суті у відкритому судовому засіданні.

До судового засідання призначеного на 02.04.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.

Однак, від представників сторін по справі надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Приймаючи висловлене волевиявлення сторін по справі, через представників на розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 02.04.2024 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Судом встановлено, що сторони по справі починаючи з 08.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2019 року по цивільній справі №947/27601/19, яке набрало законної сили 17.01.2020 року.

За час перебування у шлюбі, у сторін народилось двоє спільних дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , відповідно. Станом на час розгляду справи, діти сторін по справі є малолітніми та неповнолітніми.

Після припинення сторонами шлюбних відносин, діти сторін по справі мешкають разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Вказані обставини визнані сторонами по справі та додатковому доказуванню не підлягають у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч.1,2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З поданих до суду доказів судом встановлено, що відповідач працевлаштований та працює моряком, що особисто визнано у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 .

Позивачем до позову на підтвердження розміру заробітної плати надано копію трудового договору моряка SMT від 24.01.2022 року, у відповідності до якого ОСОБА_2 було працевлаштовано на судно судновласника SMT Shipping (Кіпр) LTD, на посаду 3-ий інженер. Терміном на 4 місяці, з визначеною базовою місячною заробітною платою в сумі 1582,00 доларів США, основні години роботи становить 8 годин на день, та зазначенням, що щомісячна понад нормована робота складає 1582,00 долара США, щомісячна оплата відпустки становить 365,00 доларів США, щомісячні добові у відпустці становить 126,00 доларів США, надбавка за SMT в сумі 63,00 долара США, загальна вартість становить 3700,00 доларів США.

Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану відповідача та отримання ним доходів за період з 24.01.2022 року по даний час, позивачем до позову не надано, як і не заявлялись клопотання про витребування відповідних доказів, у тому числі виписок по картковим рахункам на підтвердження цих обставин.

Також позивачем не надано, жодних доказів на підтвердження нарахування грошових коштів на рахунок відповідача за вищевказаним контрактом.

Позивачем не надано доказів, що відповідачем в подальшому укладались відповідні контракти, та останні передбачають додаткові нарахування до гарантованою, базової заробітної плати відповідача, за посадою 3-ий інженер, як і не заявлялись клопотання про витребування відповідних доказів з компанії, з якою відповідачем укладались відповідні контракти працевлаштування.

Поряд з цим, у відповідності до наданої відповідачем довідки про підтвердження працевлаштування, виданої 13.11.2023 року компанією «SMT SHIPPING (CYPRUS) LTD.» вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює за контрактом у вказаній компанії з 28.10.2018 року, на посаді третього механіка. У відповідності до графіку, з ОСОБА_8 були укладені контракти за наступними графіками: з 26.06.2019 року по 12.10.2019 року; з 11.01.2020 року по 09.06.2020 року; з 20.09.2020 року по 22.01.2021 року; з 08.02.2022 року по 02.07.2022 року; 05.09.2022 року по 21.01.2023 року; з 06.04.2023 року по 21.09.2023 року, з 30.09.2023 року без дати зазначення кінця періоду. Також підтверджено, що ОСОБА_7 станом на день видачі довідки перебуває на бурті судна «Yeoman Bontup» з 30.09.2023 року по орієнтовно 02.12.2023 року на посаді третього механіка з щомісячною базовою заробітною платою в сумі 1564 долара США.

Зазначені відомості та доказ, не спростований стороною позивача.

Отже, на підставі вказаних доказів, судом встановлено, що орієнтовне перебування відповідача за контрактом на борту судна на рік, виходячи з даних за 2022 рік та 2023 рік становить 8 місяців.

Також, приймаючи заперечення сторони відповідача, однак визнання факту працевлаштування та праці моряком, не надання стороною позивача доказів на підтвердження, що укладені в подальшому протягом 2022 року та 2023 року відповідачем контракти, передбачають додаткові нарахування, та відповідні нарахування є гарантованими, та підлягають до обов`язкового застосування і виплаті, судом приймається під час встановлення доходів відповідача, як заробітна плата позивача, вищевказана базова місячна заробітна плата в сумі 1564,00 долара США на місяць, під час перебування відповідача у рейсі за контрактом терміном 8 місяців на рік.

Приймаючи вказане, суд вважає доведеним, що заробітна плата відповідача за наявними доказами на рік становить в сумі 12512,00 доларів США, з розрахунку отримання 1564,00 долара США за 8 місяців на рік, що становить 12 місяців (1582*8 = 12512,00 / 12 = 1042,66 доларів США), а від так щомісячні гарантовані доходи сторони відповідача становлять 1042,66 доларів США.

Стосовно доводів відповідача про перебування на його утриманні близьких осіб, для врахування під час визначення розміру аліментів, судом не приймаються, оскільки з поданих до суду доказів вбачається, що дійсно родичами ОСОБА_2 є: матір ОСОБА_5 та дідусь ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_10 перебуває на обліку в пенсійному фонді та отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_5 від 03.11.2020 року.

Поряд з цим відповідачем, крім наявності членів родини, не надано до суду жодних доказів на підтвердження вчинення ним дій з їх утримання, перерахування грошових коштів, потреби членами сім`ї за станом здоров`я, тощо, відповідного догляду та утримання. Стосовно посилання відповідача на те, що за станом здоров`я ОСОБА_6 потребує стороннього догляду, та позивачем вчиняються дії з понесення витрат на перебування ОСОБА_6 в пансіонаті благодійного фонду «Мамин будинок», до суду не наданого жодних належних доказів, а подана до суду розписка від ОСОБА_11 , як уповноваженої особи пансіонату Благодійного фонду «Мамин будинок», взагалі містить інформацію про отримання коштів від ОСОБА_5 .

За наслідком чого, суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача, що на утриманні відповідача перебувають інші родичі та особи.

Разом з тим, надаючи оцінку заявленому позивачем розміру аліментів на двох дітей, судом приймається, що 1/3 частка від доходів (заробітку) платника аліментів на двох дітей, є визначеним законодавцем мінімальним розміром аліментів для стягнення на двох дітей, в порядку наказного провадження у відповідності до п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України та ч.5 ст.183 СК України, яке передбачає безспірність вимог.

Крім того, суд зазначає, що обов`язок батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття, визначено чинним законодавством.

Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі.

Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 17 травня 2023 року по цивільній справі № 753/20347/20.

При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в цій частині, за наслідком чого з відповідача підлягає стягненню на користь позивача аліменти на: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом - 17 серпня 2023 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Крім того, у відповідності до положень статті 430 ЦПК України, рішення в даній частині про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, підлягає до негайного виконання.

Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на дітей, суд зазначає наступне.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину, лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання.

В разі лікування, протезування, санаторно-курортного лікування розмір додаткових витрат з огляду на судову практику, може обґрунтовуватися медичними документами, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини: виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативні висновки тощо.

Так, позивачка просить стягнути з відповідача додаткові витрати, які вона понесла у період з липня 2022 року по серпень 2023 року, у зв`язку з виїздом з дітьми до Республіки Польщі з підстав введеного в Україні воєнного стану, та понесенням вимушених витрат: на оренду житла в сумі 338435,37 грн.; на відвідування малолітнім сином приватного садку в сумів 87696,45 грн.; витрат на переїзд до України в сумі 6326,26 грн.; загальних витрат на відвідування дітьми медичних закладів, занять з дитячого розвитку в сумі 13700,00 грн., що в цілому становить в сумі 446615,08 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивачка в якості доказів надала: договір тимчасової оренди житла віл 19.07.2022 року в місті Гдиня, за умовами якого ОСОБА_7 разом з ОСОБА_12 орендоване житлове приміщення строком по 31.09.2023 року зі сплатою 3300 злотих щомісячно та 900 злотих щомісячно за житлово-комунальні послуги; квитанції про перерахування грошових коштів за вказаним договором; договір приватного дитячого садку «КІДДО» в Гдині від 19.09.2022 року, за умовами якого ОСОБА_4 відвідує дитячий садок, строком по 31.08.2023 року зі сплатою 899,00 злотих щомісячно; додатковий договір від 19.02.2022 року до договору приватного дитячого садку «КІДДО» в Гдині від 19.09.2022 року, відповідно до якого вартість становить 999,00 злотих щомісячно; квитанції на підтвердження сплати коштів за вказаним договором; виписки про сплату коштів за відвідування занять з логопедом, заняття загального дитячого розвитку, відвідування ортодонта з комп`ютерною томографією, відвідування стоматолога.

Однак суд не може погодитися з вказаними позивачем твердженнями з тих підстав, що вказані позивачкою витрати в частині оренди житла, відвідування саме приватного дитячого садочку, відвідування медичного закладу, належать до додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження того, вказані дії викликані особливими обставинами, а саме: хворобою дітей; необхідністю спеціального харчування, яке не можуть забезпечити в комунальних закладах освіти; чи схильність дитини до здібностей (музики/спорту тощо), які розвивають виключно в конкретному закладі освіти).

Суд зазначає, що введення в Україні 24.02.2022 року воєнного стану у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України та посяганням на її суверенітет та цілісність, який триває по теперішній час, є загальновідомою та визнаною інформацією, що не підлягає додатковому доведенню та обґрунтуванню.

Щодо підстав вважати, що такою особливою обставиною є воєнний стан, суд зазначає, що стороною позивача не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що остання була позбавлена можливості скористатись державною та/або міжнародною допомогою у Республіці Польщі, у тому числі з надання житлового приміщення для осіб, які переміщені з України в умовах воєнного стану.

Подані до суду представником позивача листи з Центру обслуговування сімей не містять відповідної інформації, а лише підтверджують про те, що позивачеві відмовлено у розгляді заяви на отримання допомоги по догляду за дітьми, з підстав втрати законного перебування у Польщі, через виїзд 08.06.2022 року. Разом з тим, вказані листи не містять інформації про відмову стороні позивача у наданні відповідного житлового приміщенні за державними та міжнародними програмами допомоги.

Крім того, як вбачається з поданих позивачкою до позову доказів, договір оренди житла під час перебування у Республіці Польщі було укладено нею, спільно з відповідачем ОСОБА_13 .

Як вбачається з поданих відповідачем до відзиву на позовну заяву доказів та визнаних позивачкою обставин у відповідях на заявлені відповідачем процесуальні питання у першій заяві по суті справи, ОСОБА_2 24.03.2022 року та 25.05.2022 року було здійснено переказ на ім`я позивачки ОСОБА_1 грошових коштів в сумах 5700,00 доларів США та 7000,00 доларів США, що в цілому становить 12700,00 доларів США.

Стосовно доводів позивачки про те, що вказані кошти були переказані відповідачем на її рахунок, з підстав відсутності у ОСОБА_2 власного рахунку, як і доводи, що зазначені кошти витрачались відповідачем, у тому числі на утримання житла де мешкає відповідач та його родичі, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем не підтверджені жодним належним доказом, у тому числі надання виписки з власного розрахункового рахунку, як і не заявлялось клопотань про витребування відповідних доказів.

Доказів на підтвердження витрачення отриманих від відповідача грошових коштів в сумі 12700,00 доларів США, на інші цілі за дорученням відповідача, матеріали справи також не містять.

Приймаючи викладене, суд зазначає, що згідно з середнім встановленим курсом НБУ у період з 24.03.2022 року по 07.08.2023 року (станом на 24.03.2022 року: 1 долар США = 29,2549; станом на 07.08.2023 року = 36,5686; (29,2549+36,5686)/2=32,91) з розрахунку 1 долар США = 32,91 грн., грошові кошти отримані позивачкою від відповідача у розмірі 12700,00 доларів США становили еквівалент 417957,00 грн.

Отже, позивачкою витрачені грошові кошти, 50 відсотків з яких заявлені до відшкодування з відповідача, як додаткові витрати, у розмірі 223307,54 грн., у період з 21.07.2022 року по 07.08.2023 року, після отримання від відповідача грошових коштів в більшому розмірі.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що заявлені до відшкодування з відповідача 50% понесених позивачкою витрат, як додаткових, були витрачені ОСОБА_1 не за грошові кошти, які були нею отримані від відповідача у більшому розмірі та розмір яких є достатнім для сплати вказаних понесених позивачкою коштів, до суду не надано.

Також позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявності та існування в розумінні положень статті 185 СК України особливих обставин (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), для ствердження про необхідність фінансування додаткових витрат у фіксованому розмірі на майбутня за щомісячним графіком.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає що позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат не підлягають задоволенню.

Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимоги про стягненняз відповідача аліментів на: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вищевказаному розмірі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок.

Керуючись ст.ст. 1- 81, 141, 211, 263-265, 267, 352, 354, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , аліменти на: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17 серпня 2023 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Роз`яснити, що у відповідності до положень частини 3 статті 183 Сімейного Кодексу України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

У задоволені решти вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь держави судовий збір в сумі 1073 (однак тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12.04.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.