Справа №569/2682/24
07 травня 2024 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Першко О.О.,
секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Самолюк І.Р. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої позовні вимоги мотивував тим, що 18 липня 2008 між ним та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування в шлюбі у них народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, вони почали проживати окремо, припинили вести спільне господарство. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 жовтня 2023 року шлюб було розірвано. Місце проживання дітей не визначалося. Фактично сини після припинення фактичних шлюбних відносин і після розірвання шлюбу проживали і проживають разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Упродовж тривалого часу відповідач ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчальному закладі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. ОСОБА_3 проживає окремо від дітей, не бере педагогічної, матеріальної, трудової або будь-якої іншої участі у вихованні синів.
Йому відомо, що ОСОБА_3 на даний час перебуває за кордоном (Литва), куди вона виїхала до початку війни. З моменту російського вторгнення в Україну відповідач не запропонувала йому, принаймні тимчасово на період воєнного стану, вивезти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за кордон в цілях безпеки.
Усі вищезгадані факти свідчать, що відповідач не має бажання займатися вихованням та утриманням синів. У зв`язку з бездіяльністю, а саме не бажанням матері брати участь у вихованні дітей створилися умови, які шкодять їх інтересам. Відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Діти не чекають повернення матері в сім`ю і не бажають проживати разом з нею.
Всі питання щодо виховання та утримання синів вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Для розвитку синів він прикладає всі зусилля та можливості, фінансово їх забезпечує усім необхідним для навчання, оплачує додаткові послуги, відвідує з дітьми лікаря.
З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей він вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав.
У судовому засіданні позивач позов підтримав та вказав, що одружився з відповідачем більше 15 років назад, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів. Проживали вони всі разом, однак з початку повномасштабного вторгнення в 2022 році він відправив дітей разом з відповідачем за кордон. Орієнтовно через півроку діти забажали жити з ним і повернулися в Україну. З відповідачем він шлюб розірвав.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р. підтримала наданий висновок.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду, враховуючи, що її місце проживання невідоме, була повідомлена належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала і позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача.
Суд, заслухавши позивача та представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 18 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.
Під час перебування у шлюбі у сторін народилися сини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 22 січня 2009 року, серії НОМЕР_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 10 березня 2022 року, серії НОМЕР_2 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 жовтня 2023 року в справі №569/17915/23, яке набрало законної сили 11 грудня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано.

Як слідує з довідки від 10 січня 2024 року, яка видана лікарем педіатром ОСОБА_8 , діти ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в амбулаторію приходять з батьком протягом останнього року. Діти доглянуті, виховані.

Як слідує з довідки від 18 січня 2024 року, яка видана ОСОБА_11 , ОСОБА_5 прийшов на заняття до логопеда у віці 9 років для постановки звуків "Л", "Р". Хлопчик відвідує логопеда з жовтня по січень місяць та має прогрес у постановці звуків. Заняття ОСОБА_5 відвідує двічі на тиждень, зазвичай привозить тато, який активно співпрацює та виконує з дитиною домашні завдання та цікавиться процесом корекції звуковимови. Протягом співпраці спеціаліст контактувала лише з татом хлопчика.

Як слідує з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 27 березня 2024 року №08-01/123-24 ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання створені належні умови для виховання і розвитку дітей. За цією адресою проживають ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , баба і дід дітей.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у Рівненській гімназії № 3 Рівненської міської ради. Відповідно до інформації навчального закладу, діти перебувають на фінансовому утриманні батька, який приділяє належну увагу вихованню синів та вболіває за їх успішне навчання, регулярно відвідує батьківські збори, має позитивний вплив на дітей. Мати ОСОБА_3 з класними керівниками зв`язок не підтримує.

Малолітній ОСОБА_5 відвідує заняття у логопеда в студії «Дотик» благодійної організації «Крила Віри». Заняття ОСОБА_5 відвідує двічі на тиждень. На заняття його привозить тато, який активно співпрацює та виконує з дитиною домашні завдання та цікавиться процесом корекції звуковимови. Упродовж співпраці спеціаліст контактувала лише з татом хлопчика.

Працівником служби у справах дітей з дітьми було проведено бесіду щодо участі матері у їх вихованні. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час бесіди пояснили, що з мамою фактично не спілкуються і не заперечують проти позбавлення її батьківських прав.

Мати ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З ОСОБА_3 в телефонному режимі працівниками Служби у справах дітей було проведено бесіду, в ході якої було з`ясовано, що вона проживає у м. Маріямполь (Литва), повертатися в Україну не планує, дітьми фактично не займається і не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Крім того ОСОБА_3 через мережу Viber надіслала письмове пояснення по суті розв`язання спору.

Відтак, вважають за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає перелік обов`язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Пленум Верховного Суду України в п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

При цьому, при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23); 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21),та інші).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22).

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)).

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилався на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню синів.

Разом з цим, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дітей, позивачем не надано.

Докази, які були надані позивачем, а саме лише дві довідки:від 10 січня 2024 року, видана лікарем педіатром ОСОБА_8 ; від 18 січня 2024 року, видана ОСОБА_11 , свідчать виключно про те, що на протязі останнього року до лікарів/спеціалістів дітей приводить батько, жодних даних відносно матері дітей вказані докази не містять і вони не свідчать про ухилення відповідача від виховання дітей, нехтування нею батьківськими обов`язками.

Суд також звертає увагу і на суперечливі пояснення самого позивача, який в позовній заяві вказував про те, що ще до початку війни відповідач виїхала за кордон і з моменту російського вторгнення в Україну не запропонувала йому вивезти синів за кордон в цілях безпеки, натомість вже в судовому засіданні вказав, що він з відповідачем та дітьми проживали весь час разом, а з початку повномасштабного вторгнення в 2022 році він відправив дітей разом з відповідачем за кордон і лише через півроку діти забажали жити з ним і повернулися в Україну.

Відповідно до ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20).

Щодо висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 27 березня 2024 року №08-01/123-24, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно синів, суд вказує, що у ньому не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; непроявлення інтересу до дітей; особа матері становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку), а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дітей та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей.

Вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим, здійсненим без урахування характеристики матері дітей. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. При цьому відсутні докази того, що відповідач притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла насильство по відношенню до них.

Також, суд звертає увагу, що у висновку вказано про те, що відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, однак відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

В постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) Верховний Суд наголошував, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно її синів.

Рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав очевидно не буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.

За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтею 150, 155, 164 Сімейного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, вул. Поштова, буд. 2, м. Рівне, .

Повне судове рішення складено 15 травня 2024 року.

Суддя О.О. Першко