ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/469/23

Головуючий у першій інстанції - Тіщенко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/968/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області,

Прилуцька окружна прокуратура Чернігівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури Чернігівської області на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2023 року (місце ухвалення - смт Талалаївка) у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Талалаївської селищної ради про скасування державної реєстрації та визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Талалаївської селищної ради про скасування державної реєстрації та визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування посилалась на те, що з квітня 2007 року вона з усного дозволу Харківської сільської ради почала використовувати для власних потреб нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , яким користується і на даний час.

Вказує, що оскільки у приміщення не було власника, рішенням районного суду від 23.03.2018 його було визнано безхазяйним та проведено його реєстрацію в державному реєстрі.

Позивачка посилається, що з грудня 2007 року і по даний час вона продовжує користуватись цим нежитловим приміщенням для забезпечення власних потреб, добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується ним, доглядає та утримує його в належному стані, робить ремонти, а також був виготовлений технічний паспорт не нежитлове приміщення, з якого вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, нежитлова будівля не є аварійною та придатна до користування.

Як зазначає позивачка, в технічному паспорті від 13.10.2022 зазначено, що за даною адресою знаходиться нежитлова будівля приміщення магазину А1 площею 88, 8 кв.м, підвал ПД під А1 площею 18, 7 кв.м, загальна площа 107, 5 кв.м і дане нерухоме майно зареєстроване в електронному реєстрі 27.11.2022, вартість якого складає 83864 грн згідно звіту про незалежну оцінку майна від 21.07.2023.

Також вказує, що вона неодноразово зверталась до Харківської сільської ради та в Харківський старостинський округ, в Талалаївську селищну раду з клопотанням про визнання за нею право власності, оскільки вона понад 10 років безперервно і відкрито користується даним майном, але їй було повідомлено про необхідність звернення до суду на підставі положень ст. 344 ЦК України.

У позові ОСОБА_1 просить скасувати державну реєстрацію від 07.05.2018 об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 - нежитлової будівлі приміщення магазину А1 площею 88, 8 кв.м, підвалу ПД площею 18, 7 кв.м, загальною площею 107, 5 кв.м.

Рішенням Талалаївського районного суду від 25.10.2023 позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію від 07.05.2018 об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 - будівлю приміщення магазину А1 площею 88, 8 кв.м, підвалу ПГ площею 18, 7 кв.м, загальною площею 107, 5 кв.м.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач у квітні 2007 року заволоділа чужим майном, яким вона відкрито, безперервно і тривало володіє, поводиться з ним як власник, на дане майно не претендують інші особи, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, отже наявні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Крім того, за висновком суду, оскільки проведена державна реєстрація даного майна у державному реєстрі за Харківською сільською радою як комунальна власність, і дана обставина унеможливлює реєстрацію за позивачем належного їй майна, тому виникає необхідність скасування державної реєстрації даного нежитлового приміщення, проведеного за Харківською сільською радою.

Заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Талалаївської селищної ради А. Бондар подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Талалаївського районного суду від 25.10.2023 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

За доводами скарги рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі неповно з`ясованих обставин, без підтвердження їх доказами та із порушенням норм процесуального права, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

У скарзі заявник посилається на те, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 730-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернігівської області» та постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 на даний час представником інтересів територіальних громад, в тому числі Харківської сільської громади, є Талалаївська селищна рада.

Вказує, що рішенням Талалаївського районного суду від 23.03.2018, яке набрало законної сили 24.04.2018, передано у комунальну власність територіальній громаді Харківської сільської ради Талалаївського району безхазяйне майно - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , а згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.05.2018 зареєстровано право комунальної власності за Харківською сільською радою на вказаний об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, у зв`язку з чим територіальна громада у встановленому законодавством порядку набула право власності на спірне нерухоме майно. Проте наголошує, що в рішенні суду не зазначено визначених законодавством підстав припинення права комунальної власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , передбачені положеннями ст. 346 ЦК України, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження визначених законом підстав припинення права власності.

Заявник також зазначає, що у даній справі визнання позову відповідачем суперечить вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та інтересам територіальної громади, оскільки з позовної заяви, наданих суду доказів, на яких ґрунтується судове рішення, вбачається, що на пленарному засіданні Талалаївської селищної ради рішення про відчуження, вилучення спірного нерухомого майна чи добровільну відмову від нього, не приймались, тому вважає, що судовим рішенням безпідставно та неправомірно припинено право комунальної власності Талалаївської територіальної громади на нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів заявник посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом поза увагою було залишено положення ст. 344 ЦК України та постанови Пленуму від 07.02.2014 № 5, а також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, від 05.06.2018 у справі № 924/925/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, від 26.05.2021 у справі № 214/3083/18, в порушення ст. 263 ЦПК України.

За доводами скарги, на спірне майно на час розгляду справи зареєстровано право комунальної власності, власник від майна не відмовлявся і згоди на відчуження не надавав, а в обґрунтування судового рішення покладено довідки старостинського округу, а не селищної ради, яка в розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представником територіальної громади, від імені громади здійснює управління комунальним майном та була відповідачем у справі.

Посилається, що спірним майном позивачка користується саме з дозволу органу місцевого самоврядування, проте належна оцінка цьому факту у рішенні суду не надана, а питання про те, чи не є позивач законним володільцем майна, тобто особою, яка володіє майном з волі власника, в ході розгляду справи зважаючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, залишилось нез`ясованим.

Крім того, як наголошує заявник, згідно листа Талалаївської селищної ради від 31.05.2024 ОСОБА_1 користується нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди від 01.07.2018, укладеного с з Харківською сільською радою (правонаступником якої є Талалаївська селищна рада) та сплачувала до жовтня 2023 року орендну плату, тому на час подання позову та на даний час правовідносини щодо користування ОСОБА_1 спірним нерухомим майном врегульовані договором оренди, який є чинним.

Заявник вважає, на момент звернення ОСОБА_1 з позовною вимогою до суду про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, остання користувалась цим майном з волі власника на підставі договору, тобто володіння не було без титульним, оскільки наявність договірних відносин виключає можливість застосування до правовідносин давність володіння.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Талалаївського районного суду від 25.10.2023 - залишити без змін. В обґрунтування посилається, що у 2007 році КСП «Обрій», яке діяло на той час, збудувало нежитлове приміщення, яке з часом прийшло в непридатність використання, тому їй надало було усний дозвіл на користування даним нерухомим майном, оскільки воно тривалий час не використовувалось і знаходилось в занедбаному вигляді (відсутність частини стін, покрівлі, вікон дверей, забур`яненість території). Вказує, що нею були прийняті міри щодо відновлення та приведення до належного стану приміщення, яким я стала користуватись з дозволу КСП «Обрій» с. Харкове, а з часу припинення існування КСП «Обрій», орієнтовно з 2012 року, вона почала оформлювати відповідні документи на нерухоме майно і за допомоги Харківської сільської ради було виготовлено кадастровий номер на земельну ділянку та зареєстровано її як комунальну власність. Також зазначає, що звернулась до Харківської ради з питанням щодо оформлення права власності на дану нежитлову будівлю, де їй порекомендували порядок оформлення документів, який включав у себе звернення до суду з питання про визнання майна безгосподарним, щоб у майбутньому можливо визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки вона тривалий час безперервно користується цим майном, у зв`язку з було подано заяву до Талалаївського районного суду, рішенням якого в 2018 році було визнано спірне майно безхозним. Посилається, що звернулась до керівництва Талалаївської селищної ради з питанням оформлення права власності на нерухоме майно і було з`ясовано, що на балансі комунальної власності відсутнє спірне майно як об`єкт комунальної власності і Харківська сільська рада не передавала дане майно як об`єкт комунальної власності, і відсутнє воно на балансі основних засобів, тому їй було рекомендовано звернутись до суду з питанням про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки надати дозвіл Талалаївська селищна рада може лише за умови перебування майна на балансі основних засобів. Також за доводами відзиву, через відсутність будь-яких документів, нею було здійснено виготовлення технічної документації та оцінки нерухомого майна, тому вважає, що апелянт поверхово здійснив перевірку по наявному результату і не звернув уваги на ті обставини, що стали підставою звернення до Талалаївського районного суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Як наголошує заявниця, нею як користувачем, завдяки зусиллям та витратам на обслуговування даного об`єкту в належному стані, з`явився такий термін як «об`єкт» і оскільки населений пункт Новоселівка є малозаселене селом, цей об`єкт нерухомого майна не представляє жодної цінності. Крім того посилається, що апелянтом не надано відомостей, що цей об`єкт не знаходиться на балансі основних засобів Талалаївської селищної ради і не проаналізував той факт, що це об`єкт безхазний і чому він таким значиться.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням Талалаївського районного суду від 23.02.2018, яке набрало законної сили 24.04.2018, заяву виконкому Харківської сільської ради Талалаївського району про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність територіальної громади Харківської сільської ради - задоволено та передано у комунальну власність територіальній громаді Харківської сільської ради Талалаївського району безхазяйне майно - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 (а.с.10-10 зворот).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2018 убачається, що за Харківською сільською радою зареєстровано комунальна власність на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 88,8 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно довідки КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09.12.2023 на нежитловий будинок по АДРЕСА_1 право власності не зареєстровано і станом на 13.10.2022 за зазначеною адресою знаходяться: магазин, підвал (а.с.12).

Відповідно до довідки Харківського старостинського округу від 13.02.202 на території Харківського старостинського округу в АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 з квітня 2007 року. Дана будівля є безхазяйною і не перебуває у власності Харківського старостинського округу (а.с.18).

За матеріалами справи, на замовлення ОСОБА_1 13.10.2022 КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовлений технічний паспорт на громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 14-17)

Із технічного паспорту убачається, що за вказаною адресою знаходиться магазин А1 , площею 88, 8 кв.м, підвал під А1 площею 18, 7 кв.м.

Згідно звіту про оцінку об`єкта житлової нерухомості - нежитлового приміщення магазину загальною площею 107, 6 кв.м по АДРЕСА_1 , проведеного 21.07.2023 суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Центр технічної інвентаризації та оцінки «ПРАВЕКС», загальна вартість об`єкта оцінки станом на дату оцінки складає 83864, 00 грн (а.с. 18-30).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона понад 10 років безперервно і відкрито користується спірним майном, що є підставою для задоволення позову на підставі положень ст. 344 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у квітні 2007 року заволоділа чужим майном, яким вона відкрито, безперервно і тривало володіє, поводиться з ним як власник, на дане майно не претендують інші особи, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, отже наявні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Крім того, за висновком суду, оскільки проведена державна реєстрація даного майна у державному реєстрі за Харківською сільською радою як комунальна власність, і дана обставина унеможливлює реєстрацію за позивачем належного їй майна, тому виникає необхідність скасування державної реєстрації даного нежитлового приміщення, проведеного за Харківською сільською радою.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

У постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 214/3083/18 зазначено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини 3 статті 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено та не заперечується позивачкою, що 01.07.2018 між Харківською сільською радою в особі сільського голови Фесак Г.М. та ПП ОСОБА_1 був укладений договір оренди нерухомого комунального майна, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування (в оренду) на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 площею 88,8 кв.м, право на оренду яких Орендар набув на підставі рішення 14 сесії 7 скликання від 13.06.2018. Строк дії договору встановлено з 01.07.2018 по 01.07.2033 (а.с. 62-65).

Крім того, 01.01.2021 між Талалаївською селищною радою в особі селищного голови Величка Ю.Є. та ПП ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода № 1 про внесення змін до договору оренди приміщення № б/н від 01.07.2018, за умовами якої у зв`язку з прийняттям до комунальної власності майна Талалаївської селищної ради змінено назву орендодавця у договорі оренди на «Талалаївську селищну раду» на підставі рішення 34 сесії Талалаївської районної ради 7 скликання від 23.10.2020 «Про передачу права власності до селищної ради», рішення 32 сесії 7 скликання Талалаївської селищної ради від 12.11.2020 «Про прийняття рухомого, нерухомого майна та корпоративних прав до комунальної власності Талалаївської селищної ради» (а.с. 65 зворот).

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на нежитлову будівлю площею 88,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з 03.05.2028 було зареєстровано за Харківською сільською радою, а з 11.12.2023 - за ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення суду (а.с. 66).

Апеляційний суд враховує, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано умови набуття права власності за набувальною давністю та те, що позивачці достовірно відомо про статус об`єкта нерухомого майна, який на підставі договору оренди перебуває у її користуванні, строк дії якого встановлений до 01.07.2033 та він є чинним, і на момент звернення до суду з позовом позивачка ОСОБА_1 користувалась спірним нерухомим майном з волі власника на підставі договору, тобто володіння не було без титульним, отже доводи апеляційного скарги є обґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на те, що нею були прийняті міри щодо відновлення та приведення до належного стану приміщення спірної нежитлової будівлі, виготовлення технічного паспорту не є підставою для визнання за нею права власності у розмінні положень ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних і допустимих документальних доказів добросовісного заволодіння спірним нерухомим майном та відсутність зареєстрованого права власності на вказане нерухоме майно, що є необхідною передумовою для наявності підстав застосування ч. 1 ст. 344 ЦК України.

З врахуванням наведеного, доводи відзиву ОСОБА_1 не спростовують обставин, що вона була обізнана про власника спірного нежитлового приміщення, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Посилання ОСОБА_1 на визнання позову відповідачем не може бути підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Також апеляційний суд враховує, що відповідно до положень ст. 333 ЦПК України суд, встановивши, що нерухома річ є безхазяйною та взята на облік органом, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а також що сплив один рік з дня взяття на облік нерухомої речі, ухвалює рішення про передачу безхазяйної нерухомої речі у власність відповідної територіальної громади.

Статтями 328, 331, ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав здійснюється на засадах обов`язковості державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також, територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Як вбачається, територіальна громада набула право власності на спірне нерухоме майно і 03.05.2018 право комунальної власності було зареєстроване у встановленому законом порядку за Харківською сільською радою, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачкою ОСОБА_1 .

Підстави припинення права власності на майно визначені ст. 346 ЦК України, проте у рішенні суду першої інстанції не зазначено та матеріали справи не містять передбачених законодавством підстав припинення права комунальної власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю.

Відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації від 07.05.2018 об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , які є похідними з врахуванням підстав позову.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, якщо доведе їх наявність у неї.

З огляду на викладене обґрунтованими є доводи скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення, яким порушено інтереси Талалаївської об`єднаної територіальної громади безпідставним припиненням права комунальної власності на спірне нерухоме майно, що зумовило Прилуцьку окружну прокуратуру звернутись до суду з апеляційною скаргою на підставі ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури слід стягнути у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 3220,80 грн, які були сплачені при поданні апеляційної скарги згідно платіжної інструкції № 1452 від 03.06.2024 (а.с. 76).

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури Чернігівської області задовольнити.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2023 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Талалаївської селищної ради про скасування державної реєстрації та визнання права власності за набувальною давністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (юридична адреса: вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів; ЄДРПОУ - 02910114) 3220,80 грн у відшкодування сплаченого судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.07.2024.

Головуючий Судді :