Провадження № 2/333/1557/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя під головуванням судді Михайлової А.В., за участю секретаря судового засідання Панченко К.О., розглянув в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2023 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності. Позов обґрунтований тим, що позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.12.2008 р. належить квартира АДРЕСА_1 , маючи намір розпорядитись належною їй квартирою у листопаді 2023 року вона звернулась до нотаріуса, проте під час перевірки об`єкту нерухомості виявилось, що вона не можу самостійно укласти договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, оскільки право власності на неї зареєстроване під час шлюбу з відповідачем. Позивач вказує, що хоч право власності на квартиру АДРЕСА_1 і було зареєстроване у період шлюбу з відповідачем, проте вона була придбана за її особисті кошти, які були надані позивачу батьками для придбання житла. На підставі викладеного просить визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. 30 травня 2024 р. від відповідача надійшла заява, у якій проти задоволення позову не заперечує, просить розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Судом встановлено, що сторони 29.09.2007 р. зареєстрували шлюб, про що Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , складено актовий запис №1078.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 р. у справі №333/600/15-ц шлюб між сторонами було розірвано.

Вирішуючи по суті спір щодо визнання квартири особистим майном одного із подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п. 24 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Ріже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6- 801 неї 6 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16.

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16).

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.12.2008 р. позивачу належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстроване 11.12.2008 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21237708 від 11.12.2008 р.

Враховуючи те, що відповідач у своїй заяві визнав позов та вказав, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що квартира була придбана останньою за її особисті кошти, які були надані їй батьками, суд вважає за можливе визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 51 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 24, 56, 57, 105, 110-114 СК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя А.В.Михайлова