КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4711/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 , подану представником Галкіною Яною Геннадіївною , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року у справі за заявою громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 , заінтересовані особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), громадянин Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просила встановити факт, що вона та її чоловік - громадянин Німеччини ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків (Україна) шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій.

Заява обґрунтована тим, що 23 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану м. Хонер Харде, округ Рендсбург-Екарнфорде (ФРН).

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 сурогатна мати ОСОБА_6 , яка народила дитину, надала згоду, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. на запис заявників батьками новонародженого нею хлопчика - ОСОБА_5 , якого вона народила ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові (у Комунальному некомерційному підприємстві «Міський пологовий будинок № 6» Харківської міської ради) у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства.

Заявник вказувала на те, що нормами законодавства Німеччини не передбачено визнання законною процедури народження дитини шляхом сурогатного материнства, а також не передбачено визнання законними на території ФРН і свідоцтва про народження дитини, виданої в іноземній державі, проте єдиний шлях для заявників на визнання їх сина дійсно їх дитиною для офіційних установ та органів ФРН, це надання (та подальша легалізація у Німеччині) рішення суду України про встановленні походження (батьківства) заявників щодо їх сина ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року заяву громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт, що громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 та її чоловік - громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові (Україна) шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 - Галкіна Я.Г. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої зазначено, що апелянт не був повідомлений про розгляд справи та не міг скористатись правом надання пояснень, оскільки за адресою, яка зазначена в Україні не проживає та ніколи не проживав.

Представник апелянта вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 офіційно не розлучені, проте не проживають разом майже три роки.

Разом з тим, апелянт вважає, що судом не було враховано, що за законодавством України - свідоцтво про народження дитини являється підтвердженням батьківства та є безспірним, а відтак звернення до суду за встановленням цього факту не є належним способом захисту.

Так, представник апелянта Галкіна Я.Г. зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та в оскаржуваному рішенні виклав висновки, що не відповідають дійсним обставинам справи, адже у заяві ОСОБА_3 не в повному обсязі вказані обставини та не наведено доказів для підтвердження обставин та фактів.

Враховуючи викладене, представник громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 - Галкіна Я.Г. просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити по справу нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

01 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , однак такий відзив не може бути прийнятий судом, оскільки не містить власноручного підпису представника.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 , адвокат Галкіна Я.Г підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволення поданої заяви з підстав та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник заявника у справі громадянки Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 , адвокат Данченко О.В. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників заявника та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції розглядаючи вказану справу встановив, що23 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану м. Хонер Харде, округ Рендсбург-Екарнфорде (ФРН), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.19).

Відповідно до наданої заявником копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 13 жовтня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (після зміни назви - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)), ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис за № 2948 (а.с.43).

ОСОБА_5 народжений сурогатною матір`ю - ОСОБА_6 , громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. Факт народження дитини чоловічої статі підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 620 від 08 липня 2020 року, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Міський клінічний пологовий будинок № 6» Харківської міської ради (а.с.20-21).

Також судом установлено, що громадянка України ОСОБА_6 своєю заявою, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. за № 2978 від 21 жовтня 2020 року, надала згоду на те, щоб батьками народженої нею ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини - хлопчика на ім`я ОСОБА_5 (медичне свідоцтво про народження № 620, видане Комунальним некомерційним підприємством «Міський клінічний пологовий будинок № 6» Харківської міської ради 08 липня 2020 року) у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства були записані ОСОБА_1 (як батько) та ОСОБА_3 (як мати) (а.с.28-29).

Реєстрація факту народження дитини було здійснена відповідно до п. 11 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 р, в редакції наказу № 3307/5 від 24.10.2010 р), що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.69-70).

В державному реєстрі актів цивільного стану записано, що заявники: громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 є батьком, а його дружина - громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 є матір`ю дитини чоловічої статі (хлопчика) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, судом встановлено, що правом Федеративної Республіки Німеччина, громадянкою якої є заявниця (мати дитини) ОСОБА_3 , а також, батько дитини ( ОСОБА_1 ), сурогатне материнство заборонене, та в якості матері, відповідно до параграфу 1591 Цивільного кодексу ФРН, визнається лише жінка, яка народила дитину (сурогатна матір).

Відповідно до свідоцтва про визнання батьківства виданого 08 листопада 2021 року DAkkS німецьким органом акредитації, ОСОБА_1 визнаний батьком дитини - ОСОБА_9 . ( а.с.40-42).

З матеріалів справи вбачається, що на звернення заявниці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до німецького правознавця д-р ОСОБА_10 адвокатського бюро «Розе і Партнери» було надано відповідь (правовий висновок) від 11 липня 2022 року, в якій, зокрема, зазначається, що згідно норм права ФРН громадянка ФРН (генетична матір) не може вважатись законною матір`ю дитини, матір`ю може бути лише жінка, зокрема, сурогатна мати, яка народила дитину. Хоча материнство після народження сурогатною матір`ю відхиляється від німецького положення про материнство згідно законодавства ФРН, таке материнство допустиме при наявності позитивного рішення іноземного (у даному випадку - українського) суду з цього питання. Визнання іноземним (у даному випадку - українським) судом батьківства громадян ФРН, які бажають стати батьками, має принципове значення для охорони інтересів дитини. Без такого рішення батьківські права особи, зокрема, яка бажає стати матір`ю, не будуть визнані у ФРН (а.с.51-60).

Задовольняючи подану ОСОБА_3 заяву про встановлення факту родинних відносин та встановлюючи згідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України юридичний факт, що громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 та її чоловік - громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові (Україна) шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що здійснений в Україні актовий запис про батьків в реєстрі актів цивільного стану громадян та видане на цій підставі свідоцтво про народження дитини не визнається в Німеччині як рішення (акт) компетентного органу України, зокрема, не визнається і свідоцтво про народження, в якому матір`ю народженого в Україні (шляхом використання допоміжних репродуктивних технологій - методом сурогатного материнства) ОСОБА_5 записана ОСОБА_3 , а батьком - ОСОБА_1 , а тому існують правові підстави для задоволення поданої заяви.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Правове регулювання відносин при народженні дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, врегульоване положеннями статті 123 СК України, які передбачають порядок визначення походження такої дитини від подружжя.

Так, згідно до ст. 123 Сімейного кодексу України у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям (чоловіком та жінкою) в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану (ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації (ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях (ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. Бланки свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану виготовляються за затвердженими Кабінетом Міністрів України зразками та їх описами (ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Згідно п. 1 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24 грудня 2010 року № 3307/5), державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Пунктом 1 розділу 3 вказаних Правил встановлено наступне:

Державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові;

Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України;

Підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів:

а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236.

б) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024;

в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024;

При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою;

Державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них;

Якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, то народження дитини може бути зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, яка визнає себе батьком дитини;

Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду;

Державна реєстрація народження проводиться за заявою про державну реєстрацію народження батьків дитини чи одного з них, а в разі смерті батьків або в разі, якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження, - за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилась дитина або в якому наразі перебуває (далі - інша особа);

Підписання заяви про державну реєстрацію народження батьками, які не перебувають у шлюбі, є їх спільною заявою про визнання батьківства;

Батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану;

У разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, а також довідка про генетичну спорідненість батьків /матері чи батька/ з плодом. При цьому в графі «Для відміток» актового запису про народження робиться один з таких записів: «Матір`ю дитини, яка ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними заяви про згоду на запис подружжя батьками дитини, є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)» або « Матір`ю дитини згідно з медичним свідоцтвом про народження є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)», а також зазначаються найменування закладу (установи), що видав(ла) довідку, дата її видачі та номер, дані нотаріуса (прізвище та ініціали, нотаріальний округ чи державна нотаріальна контора), дата та за яким реєстровим номером засвідчено справжність підпису жінки на заяві про її згоду на запис подружжя батьками дитини.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 жовтня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (після зміни назви - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)), видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , який засвідчено факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дитини - сина ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис за № 2948 (а.с.43).

Реєстрація даного факту народження дитини було здійснена відповідно до п. 11 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 р, в редакції наказу № 3307/5 від 24.10.2010 р), що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.

Зокрема в державному реєстрі актів цивільного стану записано, що заявники: громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 є батьком, а його дружина - громадянка Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 є матір`ю дитини чоловічої статі (хлопчика) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також зазначено, що ОСОБА_5 народжений сурогатною матір`ю - ОСОБА_6 , громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. Факт народження дитини чоловічої статі підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 620 від 08 липня 2020 року, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Міський клінічний пологовий будинок № 6» Харківської міської ради. Громадянка України ОСОБА_6 своєю заявою, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. за № 2978 від 21 жовтня 2020 року, надала згоду на те, щоб батьками народженої нею ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини - хлопчика на ім`я ОСОБА_5 (медичне свідоцтво про народження № 620, видане Комунальним некомерційним підприємством «Міський клінічний пологовий будинок № 6» Харківської міської ради 08 липня 2020 року) у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства були записані ОСОБА_1 (як батько) та ОСОБА_3 (як мати).

Таким чином сам факт народження дитини та його походження встановлено у спосіб, визначений чинним законодавством - шляхом видачі свідоцтва про народження дитини.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що зазначені заявником заінтересовані особи - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (після зміни назви - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)), ні ОСОБА_1 (як батько) ці обставини не заперечують.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Крім того, відповідно до статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно до п. 2 ч.1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що заявниця ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, в той час як відповідно до норм чинного законодавства України вона та її чоловік ОСОБА_1 вже визнані батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2020 року.

Таким чином, вказаним документом вже встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх дитиною ОСОБА_5 й не потребує додаткового встановлення в порядку окремого провадження відповідно до законодавства України.

Крім того, подання апеляційної скарги ОСОБА_1 свідчить про наявність спору про право, а тому дана справа не може бути розглянута в порядку окремого провадження за відсутності згоди та бажання заінтересованої особи ОСОБА_1 у встановлення вказаного факту родинних відносин у спосіб, який обрала заявниці ОСОБА_3 .

Крім того, апеляційний суд сприймає критично посилання заявниці на те, що встановлення факту родинних відносин в судовому порядку необхідне для відповідних органів ФРН, оскільки жодних органів ФРН в якості заінтересованих осіб залучено не було та не надано відповідних листів вказаних органів щодо відмови у проведенні вказаної реєстрації юридичного факту саме уповноваженими органами ФРН та необхідності для цього судового рішення ухваленого за правилами ЦПК України.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 року "Mennesson проти Франції" (65192/11) та "Labassee проти Франції" (65941/11) суд констатував порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свободі вказав, що застосування сурогатного зачаття порушує делікатні питання етичного характеру. В принципі держави повинні мати значну можливість розсуду у питаннях стосовно сурогатного зачаття. Проте можливість розсуду має бути обмежена, коли йдеться про спорідненість, оскільки заторкується наріжний аспект ідентичності особи. Тому Суд має встановити, чи було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави і інтересами особи, якої безпосередньо стосується таке рішення, з огляду, зокрема, на основоположний принцип, відповідно до якого у кожному випадку, що стосується становища дитини, її вищий інтерес має бути пріоритетом. Наслідки невизнання у французькому праві зв`язку спорідненості між зачатими у такий спосіб дітьми і юридичними батьками не обмежується становищем останніх, котрі єдині робили вибір способу розмноження, з яким не згодна французька влада: ці наслідки торкаються і самих дітей, чиє право на повагу до приватного життя, котре вимагає, щоб кожен міг встановити суть своєї особистості, включно зі спорідненістю, значною мірою порушується. Тому постає серйозне питання про сумісність такого становища з вищим інтересом дітей, дотримання якого має керувати усіма рішеннями щодо них. Цей аналіз набуває особливого значення, коли, як у даній справі, один із юридичних батьків є водночас і біологічним. З огляду на важливість біологічної спорідненості як складової ідентичності кожного, не можна стверджувати, що є відповідним інтересу дитини позбавлення її юридичного зв`язку такого характеру, в той час як біологічна реальність цього зв`язку встановлена, і дитина, і один з її батьків вимагають повного його визнання. Проте, не лише зв`язок між дітьми-заявницями і їхнім біологічним батьком не був визнаний під час клопотання про реєстрацію свідоцтв про народження, але й його встановлення шляхом визнання батьківства або усиновлення зіткнулось із заборонною юриспруденцією, ухваленою з цього питання Касаційним судом. З урахуванням наслідків такого серйозного обмеження щодо ідентичності і права на повагу до приватного життя дітей-заявниць, Європейський суд вважає, що створюючи перешкоду як для визнання, так і для встановлення у національному праві зв`язку спорідненості з біологічним батьком, держава-відповідач вийшла за межі, дозволені для можливості розсуду. З огляду також на вагу, якої слід надати інтересу дитини під час зважування інтересів, право на повагу до приватного життя дітей-заявниць було порушене.

У своєму консультативному висновку «Про визнання в національному законодавстві законних відносин батьки-дитина між дитиною, народженою за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, і передбачуваною матір`ю» від 10.04.2019 року Велика Палата Європейського суду з прав людини зазначила наступне:

35. Відповідно до прецедентного права суду стаття 8 Конвенції вимагає, щоб національне законодавство передбачало можливість визнання законних відносин між дитиною, народженою згідно з домовленостями про сурогатне материнство, укладених за кордоном, і передбачуваним батьком, якщо він є біологічним батьком. Як було повідомлено раніше, в справі Mennesson, наведеній вище, Суд чітко виявив, що відсутність такої можливості тягне за собою порушення права дитини на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 (дивіться Mennesson, наведена вище, §§ 100- 01; дивіться також Labassee проти Франції, № 65941/11, 26 червня 2014 року; Foulon і Bouvet проти Франції, № 9063/14 і 10410/14, 21 липня 2016 року, і Laborie проти Франції, № 44024/13, 19 січня 2017 року).

36. У зв`язку з вищевикладеним Суд зазначає, що на сьогоднішній день в своєму прецедентному праві він зробив певний акцент на існуванні біологічного зв`язку принаймні з одним із передбачуваних батьків (дивіться рішення, наведені вище, а також рішення у справі Paradiso і Campanelli проти Італії ([ВП], № 25358/12, § 195, 24 січня 2017 року)).

37. Для визначення в контексті цього запиту для отримання консультативного висновку (дивіться пункти 32, 34 та 36 вище), чи вимагає стаття 8 Конвенції від національного законодавства надання можливості визнання стосунків між дитиною, народженою відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, укладеної за кордоном, і передбачуваною матір`ю, два фактори будуть мати особливе значення: найкращі інтереси дитини і межі розсуду, доступні для держав-учасників.

38. Щодо першого фактора, Суд посилається на істотно важливий принцип, згідно з яким, коли виникає ситуація з дитиною, найважливіші інтереси цієї дитини є першочерговими (дивіться, зокрема, наведені вище Paradiso і Campanelli, § 208; Х проти Латвії [ВП], № 27853/09, § 95, ECHR 2013; Mennesson, наведена вище, §§ 81 і 99; Labassee, наведена вище, §§ 60 і 78, і Wagner та J.M.W.L. Люксембургу, № 76240/01, § 133, 28 червня 2007 року).

39. В справі Mennesson (наведена вище, § 99) та Labassee (наведена вище, § 78) Суд визнав що "Франція [може] бажати стримувати своїх громадян від виїзду за кордон для того, щоб скористатися методами допоміжної репродукції, забороненими на власній території". Проте він зазначив, що наслідки невизнання у французькому законодавстві законних відносин батьки-дитина між дітьми, зачатими в такий спосіб, та передбачуваними батьками, не обмежувались лише батьками, які обрали певний метод допоміжної репродукції, заборонений органами влади Франції. Вони також негативно впливали на самих дітей, право на повагу до приватного життя яких суттєво постраждало.

40. Таким чином, невизнання законних відносин між дитиною, народженою відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, виконаної за кордоном, і передбачуваною матір`ю має негативний вплив на декілька аспектів права цієї дитини на повагу до приватного життя. Загалом, як зазначив Суд у справах Mennesson і Labassee, наведених вище, невизнання в національному законодавстві відносин між дитиною та передбачуваною матір`ю є несприятливим для дитини, оскільки воно ставить його або її в положення правової невизначеності щодо його або її особистості в суспільстві (§§ 96 та 75, відповідно). Зокрема, існує ризик того, що таким дітям буде відмовлено в доступі до громадянства їх передбачуваної матері, яке гарантують законні відносини батьки-дитина; для них може бути складніше залишатися в країнах проживання їх передбачуваної матері (хоча цей ризик не виник в справі, яку розглядав Касаційний суд, оскільки передбачуваний батько, який також є біологічним батьком, мав громадянство Франції); їх право на успадкування майна їх передбачуваної матері може бути порушене; їх постійні стосунки з нею опиняються під загрозою, якщо передбачувані батьки розлучаються або передбачуваний батько помирає; а також вони не мають захисту у випадку, якщо їх передбачувана мати відмовиться піклуватися про них або припинить це робити. […]

42. Проте, з урахуванням міркувань, викладених в пункті 40 вище, а також того факту, що найкращі інтереси дитини також тягнуть за собою законне встановлення особистості осіб, відповідальних за його або її виховання, задоволення його або її потреб і забезпечення його або її добробуту, а також можливість дитини жити і розвиватися в стабільних умовах, Суд вважає, що загальна і абсолютна відсутність можливості отримати визнання стосунків між дитиною, народженою відповідно до домовленостей про сурогатне материнство, укладених за кордоном, і передбачуваною матір`ю є несумісною з найкращими інтересами дитини, які вимагають принаймні те, щоб кожна ситуація розглядалася в світлі особливих обставин справи.

43. Стосовно другого фактора, як зазначив Суд в справі Mennesson (наведена вище, § 77) і Labassee (наведена вище, § 57) межі розсуду держав залежать від обставин, галузі і контексту; у зв`язку з цим одним з відповідних факторів може бути існування або відсутність спільного знаменника у правових системах Договірних Держав. Тому, з одного боку, якщо поміж державами-учасницями Ради Європи немає консенсусу як щодо відносної важливості задіяного інтересу, так і щодо оптимальних засобів його захисту, зокрема, якщо справа порушує делікатні питання моралі і етики, можливість розсуду є широкою. Вищезазначене порівняльно-правове дослідження демонструє, що, незважаючи на певну тенденцію до можливості законного визнання відносин між дітьми, зачатими відповідно до угоди про сурогатне материнство, укладеної за кордоном, і передбачуваними батьками, в Європі не існує консенсусу з цього питання (дивіться пункт 23 вище).

44. Проте Суд також зазначив в тих самих рішеннях (§§ 77 і 80, а також §§ 56 і 59, відповідно), що, якщо розглядається особливо важливий аспект ідентичності особи, наприклад, стосовно законних відносин батьки-дитина, межі розсуду, надані державі, зазвичай були обмежені. З цього витікає, що межі розсуду, надані державі-відповідачеві, необхідно зменшити (в тому ж місці). […]

46. Як підсумок, з урахуванням вимог найкращих інтересів дитини і звужених меж розсуду Суд вважає, що в такій ситуації, на яку посилається Касаційний суд в його питаннях (дивіться пункти 9 і 32 вище) та як Суд визначив в пункті 36 вище, право на повагу до приватного життя дитини, народженої за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, вимагає, щоб національне законодавство передбачало можливість визнання законних відносин батьки-дитина між передбачуваною матір`ю, зазначеною як "законна мати" у свідоцтві про народження, офіційно виданому за кордоном.

47. Хоча національне провадження не стосується справи дитини, народженої відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, укладеної за кордоном, та зачатої з використанням яйцеклітин передбачуваної матері, Суд вважає важливим наголосити на тому, що якщо ситуація в іншому випадку схожа на ситуацію, яка розглядається в цьому провадженні, необхідність надання можливості визнання законних відносин між дитиною та передбачуваною матір`ю застосовується з ще більшою силою в такій справі.

48. Друге питання стосується питання, чи право на повагу до приватного життя дитини, народженої за допомогою гестаційного сурогатного материнства за кордоном, в ситуації, коли він або вона були зачаті з використанням яйцеклітини донора-третьої сторони, вимагало визнання правових відносин батько-дитина з майбутньою матір`ю у формі внесення в реєстр народжень, шлюбів та смертей докладної інформації свідоцтва про народження, законно встановлених за кордоном, або чи може воно дозволяти використання інших засобів, таких як усиновлення дитини передбачуваною матір`ю.

49. Саме в інтересах дитини така ситуація невизначеності законних відносин з його або її передбачуваною матір`ю повинна бути настільки нетривалою, наскільки це можливо. Як було вказано раніше, якщо і до того часу, доки ці відносини не будуть визнані в національному законодавстві, дитина буде перебувати у вразливому становищі щодо декількох аспектів її права на повагу до приватного життя (дивіться пункт 40 вище).

50. Проте з цього неможливо зробити висновок, що держави-члени зобов`язані обирати реєстрацію відомостей зі свідоцтв про народження, законно виданих за кордоном.

51. Суд зазначає, що в Європі не існує консенсусу з цього питання: якщо встановлення або визнання законних відносин між дитиною та передбачуваним батьком є можливим, процедура відрізняється від однієї держави до іншої (дивіться пункт 24 вище). Суд також зазначає, що ідентичність особи розглядається менш безпосередньо, якщо цим питанням не є сам принцип встановлення або визнання його походження, а скоріше засіб, який повинен бути здійснений для досягнення цієї мети. Відповідно, Суд вважає, що вибір засобів, за допомогою яких можливо отримати дозвіл на визнання законних відносини між дитиною і передбачуваними батьками, знаходиться в межах розсуду держав.

52. На додаток до цього висновку щодо меж розсуду Суд вважає, що стаття 8 Конвенції не накладає на державу загальне зобов`язання визнавати ab initio відносини батьки-дитина між дитиною та передбачуваною матір`ю. Найкращі інтереси дитини - які перш за все повинні бути оцінені in concreto, а не in abstracto - вимагають, щоб визнання цих відносин, законно встановлених за кордоном, було можливим не пізніше ніж тоді, коли вона стануть практичною реальністю. В принципі не Суд, а в першу чергу національні органи влади повинні оцінити, чи і коли за особливих обставин справи ці відносини стали практичною реальністю.

53. Найкращі інтереси дитини, з таким тлумаченням, не можуть означати, що визнання законних відносини батьки-дитина між дитиною і передбачуваною матір`ю, необхідне для того, щоб забезпечити право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції передбачає зобов`язання держав реєструвати відомості зі свідоцтва про народження, виданого за кордоном, в частині, в якій передбачувана мати зазначається як законна мати. Залежно від обставин кожної справи інші засоби можуть також належним чином слугувати цим найкращим інтересам, в тому числі усиновлення, яке, з урахуванням визнання цих відносин, створює подібні наслідки реєстрації відомостей зі свідоцтва про народження, виданого за кордоном.

54. Важливим є те, що не пізніше ніж тоді, коли, згідно з оцінюванням обставин кожної справи відносини між дитиною та передбачуваною матір`ю стають практичною реальністю (дивіться пункт 52 вище), повинен існувати ефективний механізм, який дозволяє визнання цих відносин. Усиновлення може задовольнити цю вимогу у тому випадку якщо умови, що керують ним, є відповідними та процедура дозволяє швидко приймати рішення для того, щоб дитина протягом тривалого часу не залишалася в ситуації правової невизначеності щодо відповідних відносин. Очевидно, ці умови повинні містити оцінювання судами найкращих інтересів дитини в світлі обставин справи.

55. Як підсумок, з урахуванням меж розсуду, доступних для держав щодо вибору засобів, альтернатив реєстрації, зокрема, усиновлення передбачуваною матір`ю, можуть бути прийнятними, оскільки процедура, встановлена національним законодавством, забезпечує їх швидке і ефективне виконання відповідно до найкращих інтересів дитини.

56. Касаційний суд в своєму запиті для отримання консультативного висновку вказав, що законодавство Франції сприяло усиновленню дитини чоловіка/дружини (дивіться пункт 14 вище). Це може бути повне усиновлення (adoption pleniere) або просте усиновлення (adoption simple). […]

58. З огляду на це Суд не повинен висловлювати думку в контексті свого консультативного висновку стосовно того, чи відповідає законодавство Франції про усиновлення критеріям, викладеним у пунктах 54-55 вище. Саме це питання повинні вирішувати національні суди (дивіться пункт 25 вище) з урахуванням вразливого становища відповідних дітей в той час, коли триває процес усиновлення.

На цих підставах Європейський суд з прав людини одноголосно прийняв наступний висновок: У ситуації, в якій, як і в контексті, викладеному в питаннях Касаційного суду, дитина народилася за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство і була зачата з використанням статевих клітин передбачуваного батька та стороннього донора, і в якій законні відносини батьки-дитина між передбачуваним батьком були визнані в національному законодавстві: 1. право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції передбачає можливість визнання законних відносин батьки-дитина між передбачуваною матір`ю, яка зазначається як "законна мати" в свідоцтві про народження, офіційно виданому за кордоном; 2. право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції не вимагає, щоб таке визнання прийняло форму внесення в реєстр народжень, шлюбів та смертей відомостей зі свідоцтва про народження, офіційно виданого за кордоном, інший засіб, наприклад, усиновлення дитини передбачуваною матір`ю може бути використане за умови, що процедура, передбачена національним законодавством, гарантує, що воно може бути здійснене швидко і ефективно відповідно до найкращих інтересів дитини.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також практику ЄСПЛ, апеляційний суд доходить висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення поданої заяви ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин з тих підстав, що держава Україна вже визнала заявника та її чоловіка батьками дитини - ОСОБА_5 .

При цьому виданим 13 жовтня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ( м. Харків) свідоцтвом про народження ОСОБА_5 визначено правове становище як дитини так і батьків даної дитини : ОСОБА_1 як батька дитини , ОСОБА_3 як матері дитини.

Крім того, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в частині розгляду вказаної справи у його відсутність та не повідомлення його про розгляд вказаної справи, враховує той факт, що дійсно матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повідомлення ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі отримання ним копії відповідних документів, а також виклику на розгляд вказаної справи до суду першої інстанції, що відповідно до положень п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

У матеріалах справи наявна фотокопія заяви підписана від імені ОСОБА_1 адресованої Шевченківському районному суду м. Києві від 16 листопада 2022 року та фотокопія паспорту ОСОБА_1 , однак доказів їх надсилання суду в порядку визначеному ЦПК України та «Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20 серпня 2019 № 814 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 17. 10. 2023 р. № 485 матеріали цивільної справи не містять.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року, в якій оспорює обставини на які посилалася заявниці при зверненні до суду із заявою, що свідчить про наявність спору про право, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку окремого провадження.

Також апеляційний суд враховує правові висновки ЄСПЛ, які були наведені в справі "Mennesson проти Франції" (65192/11) та у консультативному висновку «Про визнання в національному законодавстві законних відносин батьки-дитина між дитиною, народженою за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, і передбачуваною матір`ю» від 10.04.2019 року Великої Палати Європейського суду з прав людини, відповідно до яких ЄСПЛ звернув увагу на можливість застосування до спірних правовідносин іншої процедури визнання жінки матір`ю дитини, народженої шляхом сурогатного материнства, а саме шляхом усиновлення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 , подану представником Галкіною Яною Геннадіївною задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким заяву громадянки Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 січня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв