ПОСТАНОВА

Іменем України

31 грудня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/5263/23

провадження № 22-ц/4809/1661/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач);

судді - Єгорова С. М., Карпенко О. Л.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2024 року (суддя Стручкова Л.І.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал») звернулося до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № Р99.203.74662 від 04 серпня 2016 року у розмірі 90120,69 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 27490,60 грн; заборгованості за відсотками в сумі 27472,20 грн; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 21 466,80 грн; заборгованості за 3% річних за користування кредитом в сумі 2813,79 грн; заборгованості за інфляційними втратами в сумі 10877,30грн, а також суми сплаченого судового збору у розмірі 2 684,00 грн та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 серпня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - Банк, Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Кредитний договір № Р99.203.74662 (далі - Кредитний договір), за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 39 999,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов та Додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Умовами Кредитного договору передбачено також, що за користування кредитом Позичальник сплачує проценти у розмірі 17,50%. річних від залишкової суми кредиту; за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до Графіку платежів.

Стверджується, що Банк на виконання умов Кредитного договору надав Позичальнику грошові кошти у сумі 39 999,00 грн строком до 04 серпня 2019 року. Однак, Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, у результаті чого станом на 03 грудня 2020 року його заборгованість за Кредитним договором становить 76 429,60 грн, яка складається зі заборгованості за основним боргом в сумі 27 490,60 грн; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 27 472,20 грн; заборгованості на нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 21 466,80 грн.

Вказується, що 03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 12/90, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за Кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_1 . Позивач, користуючись своїм правом, здійснив нарахування 3% річних в сумі 2813,79 грн та інфляційних втрат в сумі 10877,30 грн за весь час прострочення виконання Позичальником своїх зобов`язань. Отже, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 23 лютого 2022 року, включаючи тіло кредиту, проценти, 3% річних та інфляційні втрати,становить 90120,69 грн.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість станом на 03 грудня 2020 року за кредитним договором № Р99.203.74662 від 04 серпня 2016 року у розмірі 90 120,69 грн, яка складається із заборгованості за основним боргом - 27490,60 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 27472,20 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями - 21466,80 грн, заборгованості за 3% річних за користування кредитом - 2813,79 грн, заборгованості за інфляційними витратами - 10877,30 грн, а також понесені позивачем судові витрати.

Суд першої інстанції погодився з доводами позовної заяви щодо наявності визначених Кредитним договором та передбачених законодавством підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за визначений позивачем період прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань та відповідно до наданих Банком і ТОВ «ФК «Профіт Капітал»розрахунків заборгованості.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2024 року у даній справі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції області від 20 березня 2024 року залишено без задоволення.

На підставі ч. 4 ст. 287 ЦПК України відповідач оскаржив заочне рішення суду першої інстанції у загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до поданої апеляційної скарги просить скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2024 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позовної заяви в повному обсязі. Вважає, що ухвала місцевого суду від 02 жовтня 2024 року є незаконною та необґрунтованою, судом порушено норми процесуального права під час ухвалення заочного рішення від 20 березня 2024 року, оскільки вся судова кореспонденція у справі, у тому числі й оскаржуване рішення, направлялась за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , а не на ім`я відповідача - ОСОБА_1 та отримувалася не відповідачем а іншою особою, ймовірно - ОСОБА_2 , а тому про винесення судом заочного рішення у справі відповідачу відомо не було.Викладене, на переконання скаржника, позбавило його законного права на захист своїх цивільних прав та інтересів у суді під час вирішення даної справи.

Заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності та просить застосувати визначені законом наслідки такого пропуску, вказуючи, що у даному випадку перебіг строку позовної давності розпочався 04 серпня 2019 року і закінчився через три роки - 04 серпня 2022 року. Оскільки позивач звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, зазначене є підставою для відмови у позові.

Через вибірковість у зазначенні фактичних даних ставить під сумнів достовірність та достатність наданих позивачем доказів, зокрема, виписки за період з 01 січня 2000 року по 03 грудня 2020 року.

Зауважує, що додатки до договору факторингу (акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджують, яку суму коштів отримав відповідач за укладеним договором, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена ним, а яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування. Надані позивачем документи не містять доказів про отримання коштів відповідачем за Кредитним договором. За відсутності належних, достовірних та достатніх доказів щодо здійснення перерахування та зарахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника за Кредитним договором, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором.

На переконання скаржника, оскільки встановити правомірність нарахування основної заборгованості за Кредитним договором неможливо через брак доказів, відповідно неможливо стверджувати про правильність розрахунків суми 3% річних та інфляційних втрат, а отже, в задоволенні цих вимог необхідно було відмовити за необґрунтованістю.

Вважає, що у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, з відповідача не можуть бути стягнуті витрати позивача на правову допомогу. Також зазначає, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу завищені та неспівмірні з обсягом виконаної роботи і складністю справи, а тому, у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги, просить зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу до 2000,00 грн.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 04 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.

У поданому у встановлений судом строк відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Щодо заяви відповідача про пропуск строку позовної давності зазначає, що законодавцем у Прикінцеві та перехідні положення ЦК України були внесені зміни, якими, зокрема, строки позовної давності продовжено на строк дії карантину та у подальшому - на строк дії воєнного стану. За викладених обставин вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. На переконання позивача, ним до суду першої інстанції надані достатні та належні докази, що підтверджують заборгованість відповідача за Кредитним договором у пред`явленому до стягнення розмірі. Зауважує, що розрахунок заборгованості за основним боргом, нарахованими та несплаченими відсотками і комісіями був здійснений АТ «Ідея Банк» станом на 03 грудня 2020 року, тоді як позивачем не здійснювались жодні нарахування за вказаними складовими заборгованості. Наполягає на обґрунтованості вимоги про стягнення з відповідача нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат за прострочення останнім грошового зобов`язання. Стверджує, що сума витрат позивача на правову допомогу у суді першої інстанції є співмірною із витратами адвоката на супроводження даної справи за мірками розміру на правову допомогу адвокатів м. Києва. Просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн (а.с. 138-145).

Ухвалою апеляційного суду від 15 листопада 2024 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини, встановлені судами

04 серпня 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № Р99.203.74662, за умовамип.п. 1.1, 1.2 якого Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 39999,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Банк надає кредит у день підписання даного договору с роком на 36 місяців (а.с. 5-6).

За п. 1.4 Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 17,5 % річних від залишкової суми кредиту(змінювана процентна ставка).

Підпунктом 1.11 Кредитного договору за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за Кредитним договором.

Відповідно до пп. 1.13 Кредитного договору Позичальник надає свою згоду на укладення за свій рахунок як страхувальника та зстрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором Позичальтник доручає та дає розпорядження Банку: переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку.

У розділі 6 Кредитного договору його сторони погодили Графік щомісячних платежів за Кредитним договором.

На виконання умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 39 999,00 грн строком до 04 серпня 2019 року, що підтверджується підписанням 04 серпня 2016 року відповідачем заяви - приєднаня (Акцепт) № Р99.203.74662 до Договору добровільного страхування життя позичальника ПАТ «Ідея Банк» (приєнання): Оферта № ІВ0001 від 25 серпня 2015 року та ордером-розпорядженням №1 від 04 серпня 2016 року про видачу кредиту (а.с. 8, 9).

03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» (Фактор) укладено договір факторингу № 12/90 (далі - Договір факторингу), відповідно до умов якого Клієнт відступив Фактору, а Фактор прийняв право грошової вимоги Клієнта до боржників щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникла на підставі первинних договорів і підтверджена документацією, строк платежу за якими настав, а також ті, що виникнуть в майбутньому, та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Право вимоги, які Клієнт відступив Фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед Клієнтом, та визначені в реєстрі боржників (а.с. 21-23).

Додатком до Договору факторингу є реєстр боржників, до якого за порядковим номером 57 включено ОСОБА_1 за договором № Р99.203.74662 від 04 серпня 2016 року (а.с. 24-26).

Позивачем стверджується, що відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконав, платежі за Кредитним договором здійснював лише частково, у зв`язку з чим станом на 03 грудня 2020 року його заборгованість за Кредитнми договором складає 76 429,60 грн, яка складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 27 490,60 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 27 472,20 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 21 466,80 грн, що вбачається з доданих до позовної заяви виписки по рахунку ОСОБА_1 та довідки-розрахунку заборгованості за Кредитним договором (а.с. 10-13).

13 липня 2023 року позивачем на адресу ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу про сплату заборгованості за Кредитним договором (а.с. 15-18), умови якої відповідачем не виконані.

За прострочення виконання відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання за Кредитним договором позивачем здійснено нарахування 3% річних у сумі 2813,79 грн та інфляційних втрат у сумі 10877,30 грн (а.с. 14).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Щодо тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, не повідомив відповідача про судовий розгляд даної справи, колегія суддів зазначає наступне.

У оскаржуваному заочному рішенні судом першої інстанції зазначено, що відповідач про час, місце та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило, відзив не подав.

Залишаючи ухвалою від 02 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2024 року у даній справі без задоволення, суд першої інстанції також дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд не вбачає підстав для непогодження з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У порядку, визначеному процесуальним законом, місцевим судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 51).

Ухвалою від 20 грудня 2024 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області відкрито провадження у даній справі; визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін; судове засідання призначено у приміщенні місцевого суду на 06 лютого 2024 року о 10 год. 00 хв.

Вказана ухвала з доданими позовними матеріалами, а також судові повістки місцевим судом направлялись за адресою місця реєстрації відповідача та отримувались останнім, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 57, 63).

За положеннями ч.ч. 6, 7, 8 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з урегульованим у ст. 130 ЦПК України порядком вручення судових повісток, у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Наявними у справі матеріалами підтверджується, що судова кореспонденція направлялась місцевим судом за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та була отримана повнолітньою особою. Навіть після вручення другої судової повістки у даній справі отримувачем не було заявлено працівнику АТ «Укрпошта» про наявність будь-яких застережень чи заперечень щодо особи адресата. Відмова від отримання судової кореспонденції у справі з підстав відсутності особи, якій вона фактично адресована, працівником оператора поштового зв`язку також зафіксована не була.

Копія оскаржуваного рішення суду також надіслана відповідачу поштовим зв`язком за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с.70).

Проаналізувавши викладене, слід дійти висновку, що твердження скаржника про неналежне повідомлення про розгляд справи суперечить матеріалам справи тому спір вирішено за відсутності відповідача та/або його представника із дотриманням норм процесуального права.

Переглядаючи в апеляційному порядку дану справу по суті спору, колегія суддів керувалась наступним.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на дату укладення Кредитного договору, унормовано, зокрема, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідач не оспорює факт укладення Кредитного договору, а вказує на ненадання позивачем до суду першої інстанції належних доказів, які підтверджують суми наданого кредиту та часткової сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором та відповідно ставить під сумнів розмір заборгованості, що пред`явлений до стягнення.

Зазначені доводи скаржника колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними у справі матеріалами.

Так, отримання Позичальником кредитних коштів у сумі 39999,00 грн підтверджується ордером-розпорядженням №1 від 04 серпня 2016 року про видачу кредиту в сумі 33471,97 грн та заявою - приєднанням від 04 серпня 2016 року № Р99.203.74662 до Договору добровільного страхування життя позичальника, умовами якої передбачено сплату Позичальником за рахунок кредитних коштів одноразового страхового платежу у сумі 6527,03 грн, що разом складає погоджену сторонами у Кредитному договорі суму кредитування (33471,97 грн + 6527,03 грн = 39999,00 грн).

Згідно з інформацією, наданою безпосередньо Кредитодавцем - АТ «Ідея Банк», зміст якої викладено у виписці по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2000 року по 03 грудня 2020 року та довідці-розрахунку заборгованості відповідача за Кредитним договором, скаржник свої зобов`язання виконував несвоєчасно та не у повному обсязі, сплативши у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором загалом 30 630,17 грн.

Апеляційним судом враховано, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, стверджуючи про недоведеність позивачем отримання Позичальником суми кредиту саме у погодженому у Кредитному договорі розмірі, тобто фактично заперечуючи факт отримання кредитних коштів у сумі 39 999,00 грн, відповідач ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надав доказів оспорення ним Кредитного договору у судовому порядку. Судове рішення, що набрало законної сили, про визнання Кредитного договору недійсним з підстав неотримання Позичальником кредитних коштів або отримання їх у меншому розмірі в матеріалах справи відсутнє.

Колегією суддів зважено на те, що Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідач не спростував того, що він отримав кредитні кошти у сумі 39 999,00 грн за Кредитним договором, а лише посилався на недоведеність такого факту позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Всупереч викладеному, відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про отримання Позичальником кредиту у погодженій за умовами Кредитного договору сумі.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим факт отримання відповідачем коштів за Кредитним договором саме у сумі 39 999,00 грн.

До того ж, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обстави, враховуючи часткову сплату відповідачем заборгованості за Кредитним договором у загальній сумі 30 630,17 грн, доводи скаржника щодо необґрунтованості позивачем як самого факту отримання кредитних коштів за Кредитним договором, так і розміру отриманої в кредит суми, не заслуговують на увагу.

Також необхідно врахувати, що ставлячи під сумнів обґрунтованість пред`явленої до стягнення суми заборгованості за Кредитним договором, відповідач власного контррозрахунку заборгованості не надав, як і не надав будь-яких інших доказів на спростування того розміру боргу, що заявлений позивачем.

Водночас, колегія суддів встановила, що місцевим судом не враховано той факт, що на момент укладення Кредитного договору (04 серпня 2016 року) був чинним абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.п. 17 і 23 ст.1 цього Закону).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Враховуючи те, що Банком у Кредитному договорі було встановлено щомісячну плату за послугу, яка за законом повинна надаватись безоплатно, положення Кредитного договору щодо обов`язку Позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за Кредитним договором, є нікчемними.

При цьому, апеляційним судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Оскільки Банком у Кредитному договорі була встановлена плата за послугу кредитного обслуговування, яка повинна була надаватися безоплатно, слід дійти висновку, що сума заборгованості Позичальника за нарахованими та несплаченими комісіями, яка згідно з розрахунком заборгованості складає 21466,80 грн, стягненню з відповідача не підлягала.

Відтак, належним чином доведена та непогашена заборгованість відповідача за Кредитним договором складає 54 962,80 грн, з яких: 27 490,60 грн - заборгованість по тілу кредиту; 27 472,20 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Наведеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було.

За викладених обставин, наданий позивачем розрахунок пред`явлених до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2 813,79 грн за період з 03 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року та інфляційних втрат в сумі 10877,30 грн за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року (а.с. 14) є необґрунтованим, оскільки до суми боргу Позичальника за Кредитним договором, на яку здійснювались відповідні нарахування, було безпідставно включено заборгованість за нарахованим та несплаченими комісіями у сумі 21 466,80 грн та заборгованість по відсоткам за Кредитним договором у сумі 27472,20 грн.

Здійснивши у межах визначеного позивачем періоду власний розрахунок нарахувань у порядку ст. 625 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що за прострочення виконання взятих на себе за Кредитним договором зобов`язань стягненню з відповідача підлягають 3% річних за період з 03 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1012,08 грн та втрати від інфляції за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року у розмірі 3916,78 грн, що нараховані на суму простроченої заборгованості відповідача за тілом кредиту, тобто на 27490,60 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором становить 59891,66 грн, де 27490,60 грн - заборгованість по тілу кредиту; 27472,20 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1012,08 грн - 3% річних та 3916,78 грн - інфляційні втрати.

Поряд з цим, скаржник вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, про що ним заявлено у апеляційній скарзі.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ЦК України).

Як вбачається з виписки з рахунку відповідача, останній платіж за Кредитним договором у сумі 2000,00 грн був здійснений останнім 18 червня 2019 року.

Отже, 18 червня 2019 року строк позовної давності був перерваний у зв`язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості за Кредитним договором, а тому після переривання перебіг позовної давності розпочався заново.

Разом з тим, на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 на всій території України з 12 березня 2020 року установлено карантин.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2002 року, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

Розділ «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» був доповнений пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Зваживши на викладені вище вимоги законодавства та врахувавши фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущено.

За викладеного, наявні підстави для часткового задоволення поданої відповідачем апеляційної скарги та часткового задоволення позову на суму 59891,66 грн.

Щодо судових витрат у справі необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Належними у справі доказами підтверджується надання позивачу правової допомоги під час розгляду даної справи у суді першої та апеляційної інстанції адвокатом Мартиненко В.В., а саме: договором про надання правової допомоги від 28 вересня 2021 року № 28092021-1 № 28092021-1 (а.с. 29-35), додатковою угодою від 12 червня 2023 року № 6 до договору про надання правової допомоги (а.с. 36), актом від 12 червня 2023 року № 16 прийому-передачі реєстру боржників за договором про надання правової допомоги (а.с. 37), актом прийому -передачі наданої правової допомоги від 11 вересня 2023 року (а.с. 38-39); наказом від 13 серпня 2021 року № ПД000000002 про прийняття адвоката Мартиненка В.В. на роботу в Адвокатське об`єднання «Правовий діалог» (а.с. 40); платіжною інструкцією від 14 вересня 2023 року № 265 (а.с. 41); довіреністю від 13 січня 2023 року (а.с. 45) та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ №000398 від 27 червня 2019 року, виданим Мартиненку В.В. (а.с. 45).

Так, відповідно до п. 1 додаткової угоди від 12 червня 2023 року № 6 до договору про надання правової допомоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та Адвокатське об`єднання «Правовий діалог» дійшли взаємної згоди доповнити п. 3.1. договору підпунктом 3.1.5. та викласти його внаступній редакції: «3.1.5. За Договором про надання правової допомоги, що полягає у вчиненні Адвокатським об`єднанням дій, передбачених п. 1.1.1. цього договору за реєстром згідно акту № 16 від 12 червня 2023 року приймання-передачі реєстру боржників, клієнт сплачує на користь Адвокатського об`єднання, зокрема, 7000,00 грн за проведення консультацій з клієнтом, здійснення вивчення документів та підготовку проекту позовної заяви для направлення до суду однієї позовної заяви згідно реєстру боржників.

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення наведених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Надаючи оцінку рівня адвокатських витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн не є завищеною, тобто являється цілком співмірною з ринковими цінами та проведеною адвокатом роботою, а, отже, є обґрунтованою.

З підстав наведеного викладені в апеляційній скарзі заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу у суді першої інстанції та клопотання про їх зменшення до 2000,00 грн апеляційним судом до уваги не приймаються.

Щодо заявлених у відзиві на апеляційну скаргу витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивачем до відзиву на апеляційну скаргу додані докази понесених витрат на правову допомогу (а.с. 146-153), що здійснювалась адвокатом Ушакевич М.П., яка відповідно до наказу (розпорядження) від 28 червня 2024 року № 01-К прийнята на роботу до Адвокатського об`єднання «Правовий діалог».

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Таким чином,вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Зваживши на викладене, апеляційним судом враховано, що правова позиція й аргументація представника позивача у цій справі були послідовними та не мали процесуальних складнощів, відзив на апеляційну скаргу не містить посилання ані на нові обставини, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції, ані на нові докази, яким не була надана оцінка місцевим судом. Аргументація доводів позивача при розгляді справи була однаковою як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що вартість у сумі 10000,00 грн правової допомоги, яка фактично зводиться до складання та подання до суду одного процесуального документа незначної складності є очевидно завищеною та не співмірною ні зі складністю справи, ні з часом, який, зважаючи на фактичні обставини справи, міг бути витрачений адвокатом на підготовку відзиву на апеляційну скаргу.

Таким чином, беручи до уваги критерії співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір понесених позивачем витрат на послуги адвоката у суді апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, необхідно обмежити до 4500,00 грн. Зазначене обмеження відповідатиме критерію розумної необхідності судових витрат для конкретної справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідачем у апеляційній скарзі зроблено заяву щодо понесених ним витрат на правову допомогу, а тому відповідне питання буде розглянуте апеляційним судом у порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції вимог позову та апеляційної скарги, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам (66%), а саме: у суді першої у сумі 4 620,00 грн, у суді апеляційної інстанції у сумі 2 970,00 грн.

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційним судом також здійснений відповідний перерахунок витрат сторін зі сплати судового збору.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2024 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» заборгованість за кредитним договором № Р99.203.74662 від 04 серпня 2016 року у загальному розмірі 59 891,66 грн, з яких: 27490,60 грн - заборгованість по тілу кредиту; 27472,20 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1012,08 грн - 3% річних та 3916,78 грн - інфляційні втрати.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути зОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» витрати на правову допомогу адвоката у суді першої інстанції у розмірі 4620,00 грн, у суді апеляційної інстанції у розмірі 2970,00 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 1771,44 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» на користьОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за аподання апеляційної скарги у розмірі 1368,84 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко