Справа № 466/6277/23
Провадження № 2/466/378/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судових засідань Шукост О.М.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири,

у с т а н о в и в:

в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 покликається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 23.01.2016 року. У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 23.02.2023 року шлюб між ним та відповідачем розірвано.

Позивач зазначає, що будучи у шлюбі з відповідачем, 03.07.2019 року вони купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 .

Після розлучення він із відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вищевказаної квартири. Вважає, що квартира належить йому та відповідачу у рівних частках, оскільки майно було придбане у шлюбі, він часто їздив за кордон, де заробляв кошти на купівлю квартири, а також він займався візами, за що отримував непоганий заробіток. Також ствердив, що у нього на праві власності перебував транспортний засіб марки «Renault Megane», 2004 року випуску, який він придбав ще до шлюбу та продав у 2018 році, а кошти з продажу автомобіля надав для придбання квартири.

У зв`язку із чим змушений звернутися до суду.

До початку розгляду справи по суті до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що пояснення ОСОБА_2 у первісному позові на те, що він надавав кошти на придбання квартири не відповідають дійсності, оскільки кошти на квартиру були надані її матір`ю, а саме 675000 грн кошти, отримані внаслідок продажу квартири, яка належала матері, а решту 536,400 грн зароблені кошти матері, яка працювала у Республіці Італія.

Покликання ОСОБА_2 на те, що кошти за продаж автомобіля були спрямовані на купівлю квартири надумані, оскільки автомобіль вони продали у червні 2018 року з метою отримання коштів на проживання, оскільки в них на утриманні перебувала дитина, позивач була у декретній відпусті по догляду за дитиною, а відповідач мав не стабільний та не високий дохід. Відтак, просить визнати спірну квартири її особистою власністю, оскільки кошти на її придбання були надані її матір`ю ОСОБА_6 .

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, ствердив, що його батько також працював за кордоном та постійно надавав кошти на купівлю та ремонт квартири. Покликання ОСОБА_3 , що кошти на придбання квартири надані її матір`ю ОСОБА_6 безпідставні, оскільки, на думку ОСОБА_2 , не підтвердженні жодними доказами.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримав, зустрічну позовну заяву заперечив, пояснивши, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 придбали квартиру та зареєстрували її на ОСОБА_3 . Вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки кошти вкладалися спільні. Зустрічні позовні вимоги заперечив, покликаючись на аргументи, аналогічні викладеним у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала, просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Зазначила, що шлюб між сторонами розірвано, але за час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_3 ствердила, що квартиру за адресою: АДРЕСА_2 купили для неї її батьки, для цього її матір ОСОБА_6 продала належну їй однокімнатну квартиру, вилучені кошти за яку були внесені ПАТ «Ірокс» для оплати квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Чоловік ОСОБА_8 не мав стабільних доходів, перебивався підробітками. ОСОБА_8 навіть не був присутній під час купівлі квартири, разом із нею був її батько ОСОБА_9 . ОСОБА_8 жодних коштів на купівлю квартири не надав, також за час їх спільного проживання їй не відомо про будь-які кошти, які він брав у свого батька.

Представник відповідача ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги підтримав, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просив відмовити, зазначивши, що кошти на придбання спільної квартири надала мати ОСОБА_2 ОСОБА_6 . Покликання ОСОБА_3 на те, що він надав кошти на придбання квартири, продавши автомобіль не відповідають дійсності, оскільки вказаний автомобіль придбано сторонами вже перебуваючи у шлюбі, окрім того, причиною для розірвання шлюбу було те, що ОСОБА_2 не забезпечував сім`ю та не надавав кошти на утримання дітей. З закордонного паспорту ОСОБА_2 вбачається лише факт виїзду такого за кордон на загальну кількість часу 4 місяці, доказів про його працевлаштування немає. Спірна квартира купувалася за кошти ОСОБА_6 , яка продала квартиру в день купівлі спірної квартири. Заробіток ОСОБА_6 склав 40000 доларів США, які вона надала своїй доньці на купівлю квартири. Зазначив, що спільних коштів у подружжя не було. Просив зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, покази свідків, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2016 року. У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 23.02.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

У даному шлюбі на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 26.02.2019 року було придбано майнові права на квартиру, розташовану за будівельною адресою: АДРЕСА_3 . Дана квартира відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173119427 від 09.07.2019 року належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно вії що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господ догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд України в справі 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року зазначив, що відповідно до статі 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони підтверджують, що дане майно було придбане під час перебування у шлюбі. ОСОБА_2 стверджує, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому її слід поділити між ним та ОСОБА_3 в рівних частках. В свою чергу, ОСОБА_3 стверджує, що квартира куплена не за спільні кошти подружжя, а виключно за кошти її матері ОСОБА_10 .

Під час ухвалення рішення по справі суд бере до уваги наступне.

Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 7 ст.57 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018 року зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

Таким чином, майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти. В свою чергу, особистими коштами є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Під час розгляду даної справи суд враховує також положення першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з враховує практику Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права.

Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, останній надаючи визначення поняттю «майно» виходить з ідеї про те, що у значенні статті 1 Протоколу № 1 ним може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «правомірне очікування», що вони будуть реалізовані (див. справу «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic (dec.) [GC]), № 39794/98, § 69, ЄСПЛ 2002-VII).

Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці дотримується ідеї про те, що основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (...) [Конвенції]». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статі 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (див. згадане вище рішення у справі «Broniowski проти Польщі», § 143; рішення у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002 VII).

Отже, у справі яка розглядається суд з одного боку повинен забезпечити захист прав позивача і відповідача, а з іншого не допустити свавільного втручання у право мирно володіти своїм майном.

Дотримуючись цього правила суд з посиланням на відповідне національне законодавство повторює, що за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана 26.02.2019 року. Шлюб між сторонами було зареєстровано у 2016 році. За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 ніде офіційно не працював.

ОСОБА_2 покликається на те, що за час перебування у шлюбі він працював не офіційно за кордоном. Проте, з паспорта для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що останній за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 перетинав кордон на виїзд з України чотири рази, а саме: з 02.06.2016 року по 03.08.2016 року, з 13.08.2016 року по 22.09.2016 року, 25.09.2016 року по 26.10.2016 року, з 02.08.2019 року по 05.09.2019 року. Відомостей про отриману ОСОБА_2 заробітну плату за вказаний період часу в розпорядження суду не надано.

Покликання ОСОБА_2 на те, що він вільно користувався коштами свого батька ОСОБА_11 . суд оцінює критично, оскільки в розпорядження суд не надано відповідних доказів. Виписка з пенсійного рахунку Загального режиму батька ОСОБА_8 ОСОБА_11 надана за період часу з 2000 року по 2014 рік включно, тобто ще до реєстрації шлюбу позивача із відповідачем. Таким чином, з вказаної Виписки не можливо прийти до висновку про володіння ОСОБА_11 коштами станом на момент придбання спірної квартири.

З пункту 3.2 Договору №27/12 купівлі-продажу майнових прав, укладеного 26.02.2019 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Ірокс» вбачається, що вартість майнових прав на квартиру становить 1211400 грн.

Відповідно до Квитанції №1314-1 від 26.02.2019 року ОСОБА_3 оплатила 1211400 грн на користь ПАТ «Ірокс». Таким чином, 26.02.2019 року ОСОБА_3 було сплачено 100% вартості об`єкту інвестування, що стверджується Довідкою №75 від 26.02.2019 року, виданою ПАТ «Ірокс».

Згідно з ч.3,4 ст.65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зі змісту Договору №27/12 купівлі-продажу майнових прав, укладеного 26.02.2019 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Ірокс» не вбачається жодного факту того, що ОСОБА_2 надавав згоду на укладення вказаного договору.

Надану ОСОБА_8 заяву до Генерального директора ПАТ «Ірокс» про надання згоди на купівлі його дружиною ОСОБА_3 майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , суд оцінює критично, оскільки заява не містить обов`язкових реквізитів, а саме дати складання чи дати підписання, а також ідентифікуючих даних особи, якою вона підписана.

Окрім того, з наданих в розпорядження суду відомостей про фінансовий стан ОСОБА_3 станом на дату купівлі квартири вбачається відсутність в останньої матеріальної спроможності для купівлі спірної квартири.

Разом з тим, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Давидовою Н.І. ОСОБА_6 , від імені якої діє ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_5 . Продаж квартири вчинено за 675000 грн, що еквівалентно 25000 доларів США.

В той же день ОСОБА_3 внесла отримані кошти від продажу квартири своєї матері на рахунок ПАТ «Ірокс» за купівлі спірної квартири, що стверджується Довідкою від 29.11.2023 року №04-32/23, виданою АТ «Комерційний інвестиційний банк». Відповідно до вказаної Довідки ОСОБА_3 26.02.2019 року здійснювала оплату за купівлю квартири у Львівському відділенні АТ «Комінвестбанк» на суму 1211400 грн на рахунок ПАТ «Ірокс». Для проведення даної операції надала банку Свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_10 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_3 , Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 від 26.02.2019 року, який підтверджує джерело походження коштів.

З покликань ОСОБА_3 вбачається, що різницю між вартістю спірної квартири та проданої квартири ОСОБА_6 в розмірі 536400 грн також було отримано від її матері ОСОБА_6 . На підтвердження таких покликань ОСОБА_3 надано в розпорядження суду надано трудові договори від 2015 року та від 2018 року, відповідно до яких ОСОБА_6 працювала та отримувала офіційний дохід в Республіці Італія. Загальна сума доходу ОСОБА_6 за період 2014-2018 років після сплати внесків скала 41727,47 Євро. Згідно з курсом НБУ станом на день купівлі спірної квартири 26.02.2019 року 536400 грн становило 17506,53 Євро. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що сума коштів ОСОБА_6 значно перевищувала різницю, яку необхідно було сплатити для повної оплати спірної квартири.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 ствердив, що він є батьком ОСОБА_3 . Його дружина ОСОБА_6 була ініціатором купівлі квартири для доньки, для цього вони продали однокімнатну квартиру, решту коштів надала його дружина. Зять ОСОБА_8 жодного відношення до купівлі квартири не мав, не надав будь-яких коштів, його також не було і під час укладення договору купівлі-продажу та внесення коштів.

Свідок ОСОБА_12 допитаний в судовому засіданні в якості свідка зазначив, що подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 він знає з 2016 року. Йому відомо, що сім`я жила нормально, що ОСОБА_13 працював, їздив на заробітки за кордон. Про фінансову допомогу від батьків він нічого не чув. Також йому нічого не відомо про майно сім`ї, лише одного разу він допомагав виносити будівельне сміття після ремонту.

Ухвалюючи по справі рішення, судом також досліджено покликання ОСОБА_8 про те, що він продав свій особистий автомобіль, а кошти з його продажу вклав на купівлю квартири.

З інформації, наданої Регіональним сервісним центром МВС у Львівській області від 31.03.2023 року вбачається, що 27.02.2016 року було придбано автомобіль «Renault Megane», 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , вказаний автомобіль зареєстровано на ім`я ОСОБА_8 .

Таким чином, твердження ОСОБА_8 про те, що автомобіль придбано ним ще до укладання шлюбу із ОСОБА_3 не відповідає дійсності.

Вищевказаний автомобіль було продано 21.06.2018 року. Жодних відомостей, що отримані кошти від продажу автомобіля були спрямовані на купівлю спірної квартири в розпорядження суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги надані в розпорядження суду докази, покази свідків, суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 не доведено належними та достатніми доказами те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 куплена за спільні кошти подружжя, відтак, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя слід відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання особистою приватною власністю квартири слід задовольнити. Слід виділити за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

За правилами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До матеріалів справи ОСОБА_3 долучено копію Договору про надання правової допомоги №19/23 від 28.08.2023 року, копію Звіту про надану правову допомогу від 09.09.2023 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.09.2023 року. Відповідно до вищевказаних доказів, ОСОБА_3 понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Під час постановлення ухвали про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_8 слід стягнути на користь ОСОБА_3 20000 грн витрат на правову допомогу та 12114,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 89, 141, 229, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна відмовити за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири задовольнити.

Виділити за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12114,00 грн (дванадцять тисяч сто чотирнадцять гривень) судового збору, 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень) витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з моменту складання повного тексту безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний тест рішення складено 27.06.2024 року.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: Львівська обл, Городоцький район, с.Поляна.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Суддя О. І. Баєва