13.06.2024 Єдиний унікальний номер 205/3541/24
Номер провадження: 2/205/2353/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16 вересня 2021 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (далі - Відповідач) було укладено Договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 14 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов`язалася повернути позивачу обумовлену суму в день продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується розпискою від 16 вересня 2021 року. Однак, відповідач повідомила позивачу, що більше не має наміру продавати вищевказаний житловий будинок та на сьогоднішній день ухиляється від добровільного повернення суми боргу згідно розписки, чим порушує взяті на себе зобов`язання. 29 серпня 2023 року позивач звернувся до відповідача із претензією про сплату боргу, однак така вимога залишилась без задоволення з боку відповідача по справі.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 14 000 грн. 00 коп. та судові витрати по справі.

Відповідачем у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що відповідач грошові кошти в натурі не отримувала від позивача, оскільки такі кошти були призначені для оплати послуг самого позивача по виготовленню документів, і які так і не були виготовлені. Так, згідно розписки, грошові кошти повертаються в день продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час вищевказане домоволодіння не продано, що свідчить про ненастання терміну виконання зобов`язання. Таким чином, оскільки умови договору щодо надання послуг позивач не виконав, доказів виконання договору з його зобов`язаннями суду не надав, то його вимоги про стягнення боргу, які є фактично вимогами про стягнення суми коштів за оплату послуг, задоволенню не підлягають.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що представники всіх сторони надали свої пояснення по суті спору, і всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 16.09.2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання послуг (далі - Договір). Згідно п.1.1 цього Договору виконавець приймає на себе зобов`язання надати замовнику посередницькі послуги з пошуку покупця на об`єкт нерухомості (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ), у відповідності з вимогами замовника, а також, сприяти підписанню договору купівлі - продажу.

Відповідно до п.4.2 Договору вартість домоволодіння визначена в сумі 15 000 доларів США 00 центів.

Згідно п. 2 Договору виконавець зобов`язується зробити всі документи: техпаспорт, відповідь КП ДМБТІ о наявності права власності, кадастровий номер ділянки, підготувати платежі по існуючим комунальним службам.

Згідно п.3.1 цього Договору замовник зобов`язується платити виконавцю винагороду у розмірі, в строк та на умовах цього Договору. Частиною 4.3 Договору розмір винагороди виконавця становить 1 000 доларів США, що сплачується замовником, під час укладання договору купівлі - продажу об`єкта між покупцем і замовником об`єкта вказаного в п.4.1 даного договору (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ).

Судом також встановлено, що 16.09.2021 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 було видано розпискущо отримано в борг для оплати по виготовленню документів грошову суму у розмірі 14 000 грн. 00 коп. від позивача, та отриману суму зобов`язується повернути в день продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

Оскільки позивач наголошує на тому, що відповідач у добровільному порядку своїх договірних зобов`язань в частині повернення грошових коштів перед позивачем не виконує, а у свою чергу відповідач заперечує наявність такого грошового зобов`язання, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Одночасно із цим, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 752/16578/19 (провадження № 61-2966св23) вказано, що «за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996ц 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).

Тобто у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Аналізуючи зміст розписки, та зміст укладеного 16.09.2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про надання послуг (далі - Договір), суд доходить висновку, справжня природа такого боргового документу полягає у засвідченні зобов`язання сплати відповідних послуг за договором, не зобов`язання, яке є похідним від передачі у борг грошових коштів від позивача до відповідача, як боржника.

В даному випадку змістом вказаного договору та розписки підтверджено, що обставина сплати таких коштів напряму пов`язується із виготовленням позивачем таких документів як техпаспорт, відповідь КП ДМБТІ о наявності права власності, кадастровий номер ділянки, підготувати платежі по існуючим комунальним службам, а днем повернення таких грошових коштів є день продажу відповідного домоволодіння, що належить відповідачеві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що між сторонами фактично було укладено непонайменований договір щодо оплати за надання послуг з виготовлення позивачем вищеозначених документів. При цьому з боку позивача не було доведено виконання ним вказаних послуг.

На думку суду умова договору про надання послуг прямо впливає на дійсність договору позики та його природу, адже за законом договір позики має бути безумовним та одностороннім, що в даному випадку спростовується змістом означених договору та розписки.

Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1046-1051 ЦК України, на які посилався позивач, як на правову підставу своїх позовних вимог. Схожого за змістом висновку дійшов Верховний суд у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19.

В даному випадку захист прав позивача повинен відрубуватись у спосіб пред`явлення позовних вимог щодо стягнення відповідної заборгованості за договором про надання послуг, але таких вимог із означеною підставою в межах даної справи не заявлялось.

У зв`язку із вищенаведеним суд доходить висновку про наявність правових підстав для ухвалення рішення про відмову в позові у його повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, суд вважає, сплачений позивачем судовий збір та судові витрати у вигляді правової допомоги, покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-13,81,259,263,265, 268,280-282 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу - відмовити.

2. Понесені судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем судового збору покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан