Провадження 2/193/43/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 квітня 2024 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кравченко Н.О.,

за участю секретаря Ратушної В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом представника позивача адвоката Мудраченка Віктора Михайловича в інтересах ОСОБА_3 до Софіївського відділу Державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , АТ КБ «Приватбанк», про зняття арешту з усього майна, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Мудраченко Віктор Михайлович в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Софіївського відділу Державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , АТ КБ «Приватбанк», про зняття арешту з усього майна. 11 січня 2024 року надав уточнену позовну заяву, яку обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок: площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :11:002:0079 та площею 0,0874 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :11:002:0080, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 . 20 лютого 2023 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_5 вона звернулася до ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області, яка видала їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про на спадщину за законом з тих підстав, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцю та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, якщо на спадкове майно, накладено арешт судовими чи слідчими органами, органами виконавчої служби, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), на усе майно (невизначене майно, все нерухоме майно) ОСОБА_5 , накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 1127527 та 5915378, що унеможливлює видачу будь-яких свідоцтв про право на спадщину. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_5 відділом державної виконавчої служби Софіївського районного управління юстиції () накладено арешти на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 37069827, виданий 27.03.2013 року ( номер запису про обтяження: 1127527) та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43529159, виданий 04.06.2014 року ( номер запису про обтяження: 5915378) особа, майно якої обтяжується ОСОБА_5 . 16.05.2023 року позивач звернулася до Софіївського відділу ДВС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арештів (обтяжень) з майна ОСОБА_5 накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 37069827, виданий 27.03.2013 року ( номер запису про обтяження: 1127527) на користь ОСОБА_4 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43529159, виданий 04.06.2014 року ( номер запису про обтяження: 5915378) на користь ПАТ КБ «Приват Банк», провадження яких були закінчено згідно п.3 ч.І ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що законні підстави для зняття арешту з майна зазначені у ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», смерть боржника не є підставою для зняття арешту з майна. Тому представник позивача просить зобов`язати Софіївський відділ ДВС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешти (обтяження) з усього майна (невизначене майно, все нерухоме майно) ОСОБА_5 накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 37069827, виданий 27.03.2013 року ( номер запису про обтяження: 1127527) на користь ОСОБА_4 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43529159, виданий 04.06.2014 року ( номер запису про обтяження: 5915378) на користь ПАТ КБ «Приват Банк» провадження яких були закінчено згідно п.З ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку зі смертю боржника. Судовий збір, який підлягає стягненню при поданні позовної заяви та сплачений в сумі 1073 грн. 60 коп., залишити за позивачем.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, які згодом уточнив з метою уточнення номеру виконавчого провадження, який судом було прийнято.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, у відзиві заперечував, посилаючись на те, що арешт на майно боржника накладено відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» в рамках відкритих (на момент накладення арешту) виконавчих проваджень №37069827 та 43529159. З приводу вище викладеного пояснює наступне. На виконанні у відділі знаходилися виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_5 на користь стягувачів різної форми власності 27.03.2013 року під час примусового виконання виконавчого провадження №37069827, відповідно до виконавчого листа №439/1907/12 від 26.02.2013 року виданого Софіївським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника (серія та номер: 37069827). 26.11.2015 виконавче провадження було завершено та державним виконавцем винесено постанову про закінчення по п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (редакції Закону 1999 року) - направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС, а саме до Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ, оскільки боржник перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату в КЗ «Криворізька станція швидкої медичної допомоги». 04.06.2014 року під час примусового виконання виконавчого провадження №43529159, відповідно до виконавчого листа №439/207/14-ц від 31.03.2014 року виданого Софіївським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приват Банк», державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника (серія та номер 43529159). 25.03.2015 виконавче провадження було завершено та державним виконавцем винесено постанову про закінчення по п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (редакції Закону 1999 року) - направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС, а саме до Дзержинського ВДВС Криворізького МУЮ, оскільки боржник перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату в КЗ «Криворізька станція швидкої медичної допомоги». Відповідно до статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна: особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким чином, та керуючись вище викладеним, підстави, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту відсутні.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Вказана правова позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.

Отже позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, яким було накладено оскаржуваний арешт.

Згідно із матеріалами справи боржником у виконавчому провадженні, на майно якого було накладено арешт, є ОСОБА_5 , позивачем є спадкоємець ОСОБА_3 , яка звернулася із заявою про отримання права на спадщину та якій відмовлено у видачі такого у зв`язку із накладеним арештом на майно спадкодавця. Стягувачем є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , які залучені судом з власної ініціативи до участі у справі у якості третіх осіб. Судом було роз`яснено положення щодо пред`явлення вимог до неналежного відповідача. Клопотання про заміну неналежного відповідача представником позивача не заявлено.

Враховуючи наведене, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови, оскільки суд позбавлений права самостійно здійснювати заміну відповідача у справі на належного.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Матеріали справи містять інформацію про підстави закінчення виконавчого провадження щодо ОСОБА_5 - внаслідок смерті боржника за п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», окрім виконання обов`язку щодо погашення боргу в розмірі 12785 грн. 69 коп на користь АТ «Приватбак» без погашення на користь АТ «Приватбанк» суми судового збору, в частині якого також провадження було закрито у заявку зі смертю боржника, отже виконане частково. Матеріали ВП знищені на час розгляду справи.

Також, суд зазначає, що згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до ст. 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1,ч.2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

П. 5 ч. 2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Однак, дослідивши матеріали цивільної справи № 193/207/14-ц за позовом «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, судом встановлено, що виконавче провадження ВП № 47609293 по даній цивільній справі, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 19.07.2017 року про стягнення заборгованості в розмірі 12785 грн. 69 коп. повернено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» - у зв`язку з виконанням, про стягнення судового збору в розмірі 243,60 грн. постановою від 27.09.2022 по ВП № 47108382 закрито провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника. Виконавчий лист повернуто.

Дослідивши матеріали цивільної справи № 193/924/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов`язання за рішенням Софіївського районного суду від 02 березня 2018 року, зміненого постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № 5912574 за яким винесено постанову від 20.12.2021 про закриття на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 , ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» за смертю боржника. Виконавчий лист повернуто.

Матеріали цивільної справи № 439/1907/12 (2/193/16/13) за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про повернення боргу рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року залишеного без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження № 40322924 та постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2022 року його закрито за п. 3 ч. 1 ст. 39 , ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» за смертю боржника. Виконавчий лист повернуто.

Доказів повного погашення заборгованості за виконавчими листами на момент подання позову відповідно до ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, рішення суду в цивільній справі, яке набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У постанові Пленуму ВСУ від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.11.2008 у справі «Крутько проти України» (№2), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «Джорж Естіма проти Португалії» (Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року).

Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53).

Разом з тим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19.03.1997 в справі «Горнсбі проти Греції»).

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11.12.2008 в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Отже, з огляду на наявність судових рішень, за яким на користь третіх осіб з позивача правонаступника боржника ОСОБА_5 було стягнуто відповідні суми, обов`язковість виконання ухвалених рішень, а також, докази існуючої заборгованості на момент прийняття рішень про закриття виконавчого провадження за постановою від 27.09.2022 по ВП № 47108382; виконавчого провадження № 5912574 ; виконавчого провадження № 40322924, які закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», а не у зв`язку з виконанням зобов`язання, суд не вбачає підстав для зняття арешту з майна, та вважає, що задоволення позову, у даному випадку, дозволить позивачу, як правонаступнику боржника, уникнути відповідальності, що за своїм змістом буде дискредитувати судові рішення.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних умов, суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Позивачем не доведено належними та достатніми доказами реальне виконання ним судового рішення, на підставі якого на майно позивача було накладено обтяження, доказів виконання не надано.

Вбачається, що в матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що виконавче провадження, в рамках яких державними виконавцями було винесено постанови 8699/07 від 20.11.2003 про накладення арешту, зокрема, щодо виконання виданих Софіївським районним судом Дніпропетровської області виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та АТ «Приватбанк» завершено у зв`язку з повним виконанням, як і відсутні докази добровільного виконання правонаступником боржника боргових зобов`язань, як на підставу звернення із даним позовом.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 89, 141, 247, 258, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 321, 391 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні уточненого позову представника позивача адвоката Мудраченка Віктора Михайловича в інтересах ОСОБА_3 до Софіївського відділу Державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , АТ КБ «Приватбанк», про зняття арешту з усього майна, відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 12.04.2024 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Відповідач:Софіївський відділ Державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , вул. Карпенка, 10 смт. Софіївка, Криворізького району Дніпропетровської області , 53100

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3

Третя особа:АТ КБ «Приватбанк», вул. Грушевського, 1-Д , м. Київ.

Суддя Н.О. Кравченко