Справа № 361/6173/24
Провадження № 2-з/361/87/24
У Х В А Л А
26 червня 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Радзівіл А.Г., розглянувши заяву Заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ Агрокомбінат Калита про конфіскацію земельних ділянок,
У червні 2024 року до суду із вищевказаним позовом звернувся позивач.
В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою російської федерації, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №117/2003 від 06.11.2010 набула право власності в порядку спадкування на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності СВАТ ?Агрокомбінат Калита? розміром 1,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало ОСОБА_5 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 379864, виданого Броварською районною державної адміністрацією 10.01.2002, зареєстрованого 26.12.2002 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 1465.
Також, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.2014 громадянка російської федерації ОСОБА_1 набула право власності в порядку спадкування на 1/2 частку спадщини, яка складається з 1/3 частини права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВАТ ?Агрокомбінат Калита? розміром 1,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало ОСОБА_6 на підставі сертифікату РН 358761, виданого Броварською районною державної адміністрацією 10.01.2002, зареєстрованого 27.01.2005 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 1484.
Право власності на кожну 1/2 часток вищенаведених земельних ділянок також зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.11.2021.
Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що співвласниками 1/6 частки вказаних земельних ділянок є ОСОБА_2 та 1/3 часток є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Окрім того, встановлено, що на даний час вищевказані земельні ділянки перебувають у користуванні Публічного акціонерного товариства ?Аірокомбінат ?Калита? про, що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказані відомості внесені на підставі поданих державному реєстратору договорів оренди №1448 від 24.11.2021 та №1427 від 24.11.2021, укладених між власниками усіх часток від вищенаведених земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , із строком на 10 років, тобто до 24.11.2031.
При цьому, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що ОСОБА_1 станом на дату набуття права власності на 1/2 та 1/6 часток вказаних земельних ділянок була громадянкою російської федерації.
Як вже було зазначено вище, право власності на 1/2 часток спірних земельних ділянок ОСОБА_1 набула шляхом успадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2010, а на 1/6 часток 3-х земельних ділянок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.2014, в подальшому відомості про право власності 24.1 1.2021 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, до закінчення річного строку після державної реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення. ОСОБА_1 як нерезидент України повиннна була виконати вимоги законодавства щодо їх відчуження, що нею, самостійно в добровільному порядку вчинено не було.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , будучи громадянином іноземної держави, упродовж року після набуття права власності вищенаведені земельні ділянки сільськогосподарського призначення добровільно не відчужила їх частки, на теперішній час наявні підстави для конфіскації часток цих земельних ділянок на користь держави в судовому порядку.
Невжиття заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, може призвести до здійснення поділу або об`єднання ОСОБА_1 часток земельних ділянок. внаслідок чого буде сформована нова земельна ділянка, що унеможливить поновлення порушених інтересів держави в рамках цієї цивільної справи та призведе до необхідності звертатись до суду із новим позовом.
Також, зазначені види забезпечення позову не перешкоджатимуть ані ОСОБА_1 , ані іншим співвласникам часток вказаних земельних ділянок і надалі фактично володіти та користуватись ними.
Водночас будь-яке подальше відчуження ОСОБА_1 як громадянином російської федерації часток спірних земельних ділянок порушуватиме права держави в особі уповноваженого органу на набуття її у власність держави шляхом конфіскації, враховуючи, що на теперішній час особливо в умовах воєнного часу кожна земельна ділянка має використовуватись насамперед для забезпечення продовольчих потреб громадян України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява позивача підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.
Частиною 2 ст. 81 ЗК України визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомості, які належать їм на праві власності.
Водночас для тих випадків, за яких іноземними громадянами все ж набуваються у власність землі зазначеної категорії, частиною 4 статті 81 ЗК України закріплено спеціальну процедуру обмежень щодо подальшого розпорядження ними, зокрема, передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Дана норма кореспондується також з ч. 1 ст. 145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати у її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
При цьому відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права.
У разі не відчуження іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення у встановлений строк застосовуються правові наслідки, передбачені статтями 140, 143, 145 ЗК України у вигляді примусового припинення права власності на такі земельні ділянки шляхом їх конфіскації на користь держави.
Так, згідно з п. ?е? ч. 1 ст. 140 ЗК України не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, передбачених цим Кодексом, є підставою для примусового припинення права власності на таку земельну ділянку.
Відповідно до п. ?в? ч. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , будучи громадянкою іноземної держави, упродовж року після набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення (до 22.10.2015) добровільно не відчужила їх, на теперішній час наявні підстави для конфіскації цієї земельних ділянок на користь держави в судовому порядку.
Дана процедура імперативно передбачена ч. 4 ст. 81 та ст. 145 ЗК України та не передбачає винятків.
Відповідно до вимогст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Верховний Суд України в постанові Пленуму від 22.12.2006 № 9 Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову зазначає, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.
Аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства, можна дійти висновку про те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Дослідивши матеріали позовної заяви та заяву про забезпечення позову суд приходить до висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Враховуючи зміст позовних вимог, суд приходить до висновку що накладення арешту на земельні ділянки, які позивач просить витребувати, оскільки на думку останнього, такі земельні ділянки набуті у приватну власність всупереч нормам законодавства, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
У постанові Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18 зазначено, що в немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до здійснити відчуження майна на користь третіх осіб, що в подальшому призведе до нових звернень власників на отримання земельної ділянки у зв`язку із набуттям права власності на майно, що в свою чергу призведе до ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у разі його задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 260, 261, 354 ЦПК України, суд,-
Заяву про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на земельні ділянки, які розташовані за межами населеного пункту смт. Калита, Броварського району, Київської області, власником яких є громадянка російської федерації ОСОБА_1 :
Відповідач (боржник): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , громадянка російської федерації, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Ухвала про забезпечення позову виконується негайно.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Радзівіл А.Г.