ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2930/24 Справа № 178/280/23 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузякова Олександра Володимировича на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди (а.с. 3-7), який в подальшому уточнив (а.с. 95-98), в обґрунтування якого посилався на те, що 03 серпня 2018 року він уклав шлюб з відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 03 серпня 2018 року виконавчим комітетом Аулівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області. Від цього шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 18 липня 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

11 грудня 2018 року подружжям було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку серії ННО 011053, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кравченко С.Ю. та зареєстрованому в реєстрі за №1501. Право власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №148971570 від 11 грудня 2018 року, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 220. У зазначеному будинку зареєстровані сторони.

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0052, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №156206277 від 14 лютого 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220.

Рішенням Аулівської селищної ради №03-57/VII від 29.01.2019 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0052, площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер: :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 , форма власності: приватна, частки: 1, зареєстроване за ОСОБА_1 .

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року, шлюб зареєстрований 03 серпня 2018 року виконавчим комітетом Аулівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис №08, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_1 не визнає за позивачем право власності на придбану нерухомість, з липня 2022 року чинить перешкоди у користуванні вказаним майном та не надає ключі від вхідних дверей.

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 , як одноособовий власник житлового будинку звернулась до відділу ЦНАП Криничанської селищної ради з відповідною заявою та 26 грудня 2022 року його було знято з реєстраційного обліку як проживаючого у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

У зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_1 , яка порушує його право власності, позивач на протязі тривалого часу відчував та відчуває моральні страждання, які викликані відвертою зневагою до його прав та законних інтересів співвласника будинку.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просив суд поділити спільне сумісне майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 47,2 кв.м., житловою площею будинку 30,6 кв.м., та складається з: літера А-1 житловий будинок, А-1 добудова, Б-1 літня кухня, Б-1 сарай, В-1 вхід в п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1187 га, кадастровий номер :02:004:0052, визнавши за ним право власності на 1/2 частку даної нерухомості залишивши іншу 1/2 частку у власності ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право особистої власності на цю земельну ділянку ОСОБА_1 , залишивши іншу 1/2 частку у її власності; усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати вільний доступ до житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати ключі від вхідних дверей до житлового будинку; стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн та понесені судові витрати по справі.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 56-60), який в подальшому уточнила (а.с. 83-86), в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та рішенням Криничанського районного суду шлюб між сторонами 14 вересня 2022 року було розірвано. Від даного шлюбу мають дитину ОСОБА_3 .

Спірний житловий будинок було дійсно придбано в період шлюбу, однак його було придбано за її власні кошти. Станом на час придбання вказаного будинку, він був у занедбаному стані, у зв`язку з чим ОСОБА_1 самостійно, за власні кошти зробила у ньому ремонт, чим збільшила його вартість.

Рішенням Аулівської селищної ради №03-57/VII від 29 січня 2019 року, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0052, площею 0,1500 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , за рахунок земель житлової та громадської забудови.

ОСОБА_1 вважає, що спірний житловий будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, а також поділений між сторонами.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 47,2 кв.м., житловою площею будинку 30,6 кв.м., та складається з: літера А-1 житловий будинок, А-1 добудова, Б-1 літня кухня, Б-1 сарай, В-1 вхід в п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:004:0052 та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року розділено на дві рівні частини спільне суспільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - житловий будинок А-1 з добудовою А-1-1, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., з господарськими будівлями Б-1 літня кухня, Б-1-1 сарай, В-1 вхід по п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, а також земельну ділянку, площею 0,1187 га з кадастровим номером :02:004:0052, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку А-1 з добудовою А-1-1, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., з господарськими будівлями Б-1 літня кухня, Б-1-1 сарай, В-1 вхід по п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1187 га з кадастровим номером :02:004:0052, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до житлового будинку А-1 з добудовою А-1-1, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., з господарськими будівлями Б-1 літня кухня, Б-1-1 сарай, В-1 вхід по п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, та земельної ділянки, площею 0,1187 га з кадастровим номером :02:004:0052, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 407,30 грн судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна - житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0052 особистою приватною власністю, стягнення 20 000 грн моральної шкоди та судових витрат, відмовлено (а.с. 130-138).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу (а.с. 143-147), посилаючись на те, що судом не повно з`ясовано фактичні обставини справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 03 серпня 2018 року виконавчим комітетом Аулівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області.

Від цього шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 18 липня 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

11 грудня 2018 року подружжям було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку серії ННО 011053, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кравченко С.Ю. та зареєстрованому в реєстрі за №1501.

Право власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №148971570 від 11 грудня 2018 року, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 220.

Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0052, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №156206277 від 14 лютого 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року, шлюб зареєстрований 03 серпня 2018 року виконавчим комітетом Аулівської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис №08, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц.

Щодо житлового будинку.

Спірний будинок був придбаний в період шлюбу сторін, що не заперечується сторонами у справі.

Згідно п. 1.6.1.6. Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.12.2018 року, придбання житлового будинку у спільну сумісну власність вчиняється за письмовою згодою чоловіка Покупця ОСОБА_2 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено 11.12.2018 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кравченко С.Ю. за реєстровим №1500.

Оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідачем за первісним позовом не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірний будинок, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя та здійснив його поділ шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будинку.

Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі №691/1240/18).

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволені зустрічного позову через сплив строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 згідно відомостей Державного реєстру речових прав була одноособовим власником спірного майна та про порушення на її думку права дізналась після звернення ОСОБА_4 у лютому 2023 року до суду з позовом про визнання спірного майна спільним майном подружжя, а тому звернулась до суду із зустрічним позовом в межах строку позовної давності. Вказані доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_1 не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірний будинок, оскільки нею не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у задоволені зустрічного позову слід відмовити через недоведеність.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що нею доведено, що вона мала матеріальний дохід, збереження, саме за її рахунок було придбано спірне майно та в подальшому було зроблено ремонт колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не підтверджуються належними та достатніми доказами. Довідки про дохід ОСОБА_1 не є беззаперечним доказом на підтвердження того, що саме за її власні кошти було придбано спірне майно, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на момент придбання спірного будинку також працював та мав дохід. Доказів на підтвердження того, що апелянт мала свої власні збереження матеріалами справи не підтверджується. Надані ОСОБА_1 до зустрічного позову копії накладних та квитанцій не можуть безперечно свідчити про те, що ремонт в будинку здійснювався виключно за кошти ОСОБА_1 , оскільки вказані докази не містять відомостей ким саме сплачувались кошти за придбання вказаних в них товарів. Покази свідка також не можуть бути беззаперечним підтвердженням таких фактів.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову, однак помилився з мотивами такої відмови. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що правильне по суті рішення не може бути скасовано за формальних підстав.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку шляхом визнання за сторонами по 1/2 частини спірного майна є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного будинку її особистою власністю такими, що не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Щодо земельної ділянки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації отримала у власність спірну земельну ділянку на підставі рішення Аулівської селищної ради №03-57/VII від 29 січня 2019 року.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року №2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року №4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі №442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі №158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі №587/2739/20.

Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суди правильно застосували положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_2 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки та припинення на 1/2 частини спірної земельної ділянки права особистої власності ОСОБА_1 є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків не спростовують, а тому не беруться колегією суддів до уваги.

Щодо усунення перешкод у користуванні майном.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

За частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

За частинами першою, третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За статтею 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Апеляційним судом встановлено, що спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності. Між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування майном, однак житловий будинок має бути у вільному користуванні обох сторін.

Відповідно до статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні спірним майном є обґрунтованими, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що позивач у спірному будинку не проживає, має намір користуватись вказаним майном, відповідачем його було знято з реєстрації за вказаною адресою. ОСОБА_1 в добровільному (позасудовому) порядку не дає позивачу вільно користуватись спільним майном та чинить позивачу перешкоди у користуванні.

Щодо моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за недоведеністю.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 у відповідності до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а в частині зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, які складаються із судового збору у сумі 3 323,70 грн та витрат на експертну оцінку у сумі 1 500,00 грн та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1 610,40 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузякова Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 47,2 кв.м., житловою площею будинку 30,6 кв.м., та складається з: літера А-1 житловий будинок, А-1 добудова, Б-1 літня кухня, Б-1 сарай, В-1 вхід в п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1187 га, кадастровий номер :02:004:0052 та земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 47,2 кв.м., житловою площею будинку 30,6 кв.м., та складається з: літера А-1 житловий будинок, А-1 добудова, Б-1 літня кухня, Б-1 сарай, В-1 вхід в п/д, Г-1 вбиральня, №1 паркан, №2 брама та земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити за ОСОБА_1 право особистої власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати вільний доступ до житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0052, площею 0,1187 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати ключі від вхідних дверей до житлового будинку.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, які складаються із судового збору у сумі 3 323 (три тисячі триста двадцять три) грн 70 коп. та витрат на експертну оцінку у сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна