Справа № 939/2237/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.,

за участі секретаря Рассказової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 , який не є громадянином України, на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-930, виданого 24 квітня 2018 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою Київської області, набув право власності на частину земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :02:022:0039, площею 0,165 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласником вказаної земельної ділянки відповідно до свідоцтва про право на спадщину 1-922 стала ОСОБА_2 . В подальшому між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір № 104 від 23 січня 2019 року про поділ вказаної земельної ділянки та припинення спільної часткової власності, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на окрему індивідуально визначену земельну ділянку з кадастровим номером :02:022:0052, площею 0,1265 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 . Право приватної власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року. Однак, ОСОБА_1 , який не є громадянином України, всупереч вимог чинного законодавства, впродовж року після набуття права власності на вказану земельну ділянку не відчужив її, а тому є підстави для конфіскації земельної ділянки у власність держави. Враховуючи виявлені порушення, Головному управлінню Держгеокадастру у м. Києві та Київській області було надіслано лист № 53-6301вих-23 від 03 серпня 2023 року з вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку. Разом з цим, уповноваженим державою органом заходи щодо конфіскації земельної ділянки не вжито та повідомлено листом № 10-10-0.62-7226/2-23 від 09 серпня 2023 року про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів, що дає підстави прокурору вживати заходи представництва інтересів держави в суді. Позивач вважає, що ОСОБА_1 порушив визначену ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України, процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності, продовжуючи безперешкодне використання спірної земельної ділянки на території України. Враховуючи вказані обставини, просив конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельну ділянку з кадастровим номером :02:022:0052, площею 0,1265 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, номер запису на право власності 29963234, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210, яка розташована в АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

За ухвалою суду від 02 лютого 2024 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому доводи, та просила його задовольнити.

Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області свого представника в судове засідання не направило, просило розглянути справу без його участі, позов підтримало та просило його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у тому числі відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзив на позов не надав.

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:022:0039, площею 0,165 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину серія та номер 1-930 і 1-922, виданих 24 квітня 2018 року Бородянською районною державною нотаріальною конторою, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , по частині кожному (а.с. 33-35, 36, 37-38, 39-40).

23 січня 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір № 104 про поділ вказаної земельної ділянки та припинення спільної часткової власності, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на окрему індивідуально визначену земельну ділянку з кадастровим номером :02:022:0052, площею 0,1265 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 20-21, 28-30).

Право приватної власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 342035534 і № 342051661 від 08 серпня 2023 року (а.с. 18-19, 22-27, 56-57).

З вказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації.

З інформації, наданої Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» та документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13 квітня 2017 року; зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться (а.с. 45-47, 48).

Згідно з листом Ірпінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) № 215/30.17-31а від 05 серпня 2023 року, актовий запис про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відділі та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутній (а.с. 41-43, 44).

Бучанська окружна прокуратура Київської області направила до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області лист № 53-6301вих-23 від 03 серпня 2023 року з вимогою вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, у тому числі в судовому порядку (а.с. 49-52).

Відповідно до листа № 10-10-0.62-7226/2-23 від 09 серпня 2023 року, Головне управління Держгеокадасту у м. Києві та Київській області повідомило про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів щодо конфіскації земельної ділянки, яка належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 53-55).

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або не належним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За змістом статей 13 і 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною держави.

Частиною п`ятою статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

За змістом ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав.

Пунктом «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України встановлено, що однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку, відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

За змістом ч. 1 і 2 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.

Згідно з вимогами п. 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України однією з підстав припинення права власності є конфіскація.

Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна (ч. 1 ст. 348 Цивільного кодексу України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

У правовому висновку, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-92 цс13, Верховний Суд України вказав, що основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Як визначено вище, питання набуття у власність землі в Україні врегульоване нормами Земельного кодексу України; процедура набуття у власність землі іноземцями, а також обмеження, які з цим пов`язані, також чітко визначені даним законодавчим актом, тобто втручання є законним.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Суспільний інтерес в даному випадку проявляється в тому, що земля є власністю Українського народу, землі сільськогосподарського призначення не можуть бути у власності іноземців, що покликане інтересами національної безпеки.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

У даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу для виконання свого обов`язку, однак дотепер земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства України та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином, впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку з 23 січня 2019 року по даний час не відчужив її, то суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне конфіскувати належну відповідачу на праві приватної власності земельну ділянку у власність держави.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2 684 гривні.

Керуючись ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 1, 19, 22, 81, 125, 140, 143, 145, 153 Земельного кодексу України, ст. 346, 348 Цивільного кодексу України, ст. 2, 10-13, 141, 258, 259, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Бучанської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок задовольнити.

Конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельну ділянку ОСОБА_1 з кадастровим номером :02:022:0052, площею 0,1265 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (номер запису на право власності 29963234, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури (р/р UA0015641, МФО 820172 (Державна казначейська служба України у м. Києві), ) витрати на судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 15 квітня 2024 року.

СуддяМ.Герасименко