УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 757/56155/21-ц

провадження № 61-4134ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, в якому просив суд стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського вкладу «VIP» від 05 липня 2012 року, яка складається з:

- суми вкладу 76 252, 80 доларів США,

- 10 % річних, нарахованих за сумою вкладу - 84 782, 50 доларів США,

- 3 % річних за порушення зобов`язання щодо повернення вкладу - 15 793,73 доларів США,

- 3 % річних за порушення зобов`язання щодо нарахування процентів - 6 667, 50 доларів США,

- пені за незаконне списання коштів, згідно з абзацом другим підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ, - 32 094, 50 доларів США, а всього суму у розмірі 215 591, 03 доларів США, що за курсом, встановленим Національним банком України станом на 12 жовтня 2021 року (26, 36 грн / долар США), дорівнює 5 682 979, 55 грн.

Позов мотивований тим, що 05 липня 2012 року сторонами дистанційно було укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP», за яким позивач передав відповідачу суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, під 10 % річних з капіталізацією, для розміщення на депозитному рахунку / картці № НОМЕР_1 .

У квітні 2014 року банк в односторонньому порядку зупинив нарахування процентів на вклад, який станом на 05 квітня 2014 року з нарахованими процентами складав 76 252, 80 доларів США.

15 травня 2014 року банк прийняв рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ «КБ «ПриватБанк», а вклад позивачеві не повернув.

Із засобів масової інформації позивач дізнався, що 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» начебто було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів АТ КБ «ПриватБанк». При цьому банк, порушуючи статтю 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», без відома та дозволу вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів «кримських вкладників» на рахунки вказаного Товариства, яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг.

01 жовтня 2021 року позивач направив засобами поштового зв`язку заяву про розірвання депозитних договорів та повернення грошових коштів і просив підтвердити чи спростувати інформацію щодо переведення грошових коштів на рахунки ТОВ «Фінілон». Відповідач ніяким чином не відреагував на заяву позивача і грошові кошти не повернув.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

- суму вкладу за договором № SAMDN1630 від 05 липня 2012 року у розмірі 56 336, 35 доларів США,

- нараховані відсотки за період від 05 липня 2012 року до 15 лютого 2017 року - 25 868, 42 доларів США.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «Фінілон», а тому банк несе відповідальність за помилкові перекази 18 листопада 2014 року, докази проведення яких надано представником відповідача 24 січня 2023 року. Разом з тим, цим законом, норми якого є чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, і ЦК України не визначено, який кредит вважається короткостроковим для застосування положень цієї статті, тому перевірити, чи відповідають умови споживчого кредиту по продукту «Картка Універсальна» з розміром процентної ставки у 42, 00 % річних таким вимогам суд не має можливості. Так як банк не виплатив позивачу суму депозиту з нарахованими відсотками своєму вкладнику, а перерахував грошові кошти позивача, які знаходились на його банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «Приватбанк», на рахунок ТОВ «Фінілон» без законних на те підстав. Крім того, суди зазначили про безпідставні доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», на яку банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди ОСОБА_1 на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не містять, в зв`язку з чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем 05 липня 2012 року, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними.

АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку 20 березня 2024 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20. АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає, що суди не врахували, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу, який є предметом спору, а новим боржником за договором є ТОВ ФК «Фінілон». Банк надав суду належні та допустимі докази на підтвердження обставини відносно отримання згоди вкладника (позивача) на переведення боргу за його договорами які є предметом спору на ТОВ ФК «Фінілон».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 05 липня 2012 року сторонами укладено договір банківського вкладу «Депозит VIP» № SAMDN1630, згідно з яким вкладник передав банку суму у розмірі 56 336, 35 доларів США, для розміщення на депозитному рахунку / картці № НОМЕР_1 .

Станом на 08 жовтня 2014 року на рахунку ОСОБА_1 , за вкладом Депозит VIP від 05 липня 2012 року, обліковувалася сума у розмірі 76 252, 80 доларів США, згідно з довідкою № 15255768 від 08 жовтня 2014 року.

Кабінетом Міністрів України на засіданні 18 грудня 2016 року прийнято рішення про входження Держави до капіталу ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі рішення Правління Національного банку України від 18 грудня 2016 року №498-рш/БТ виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 18 грудня 2016 року №2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПриватБанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Встановлено, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів.

10 лютого 2017 року засобами поштового зв`язку до банку надійшла заява ОСОБА_1 , датована 31 січня 2017 року, про повернення його внеску по депозитному договору № SAMDN1630 або укладення нового депозитного договором за цим вкладом.

Листом від 14 березня 2017 року №20.1.0.0.0/7-20170211/900 на №330183 від 11 лютого 2017 року банк повідомив, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100 % акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. Просив поставитися з розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити.

Аналогічного змісту відповідь була надана ОСОБА_1 банком 19 квітня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170414/7406 на № 593009 від 14 квітня 2017 року.

Листом від 04 липня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170703/52 на № 895028 від 02 липня 2017 року банк повідомив, що не у змозі виконати вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на прийняття Правлінням Національного банку України постанови «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року №260, згідно з якою банки зобов`язані припинити діяльність своїх відокремлених підрозділів, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку на адресу банку заяву про розірвання депозитних договорів, які укладені між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», та повернення вкладів з процентами.

Крім того, судами встановлено, що 15 лютого 2017 року договір банківського депозиту № SAMDN1630 від 05 липня 2012 року розірвано, оскільки 10 лютого 2017 року банком отримано заяву ОСОБА_1 про повернення суми вкладу з нарахованими відсотками.

Визнаючи, що договір банківського депозиту розірвано за заявою вкладника, банк не повідомив його про те, що грошові кошти можна отримати, натомість листом від 14 березня 2017 року №20.1.0.0.0/7-20170211/900 на №330183 від 11 лютого 2017 року банк проінформував, що 21 грудня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Міністерством фінансів України укладено договір про продаж 100% акцій ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким весь пакет акцій належить Державі в особі Міністерства фінансів. Також вказано, що Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. Просив поставитися з розумінням та надати додатковий час для розгляду ситуації, про вжиті заходи та прийняте рішення банк зобов`язався невідкладно повідомити.

Апеляційним судом встановлено, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «Фінілон», тому банк несе відповідальність за помилкові перекази 18 листопада 2014 року, докази проведення яких надано представником відповідача 24 січня 2023 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) зазначено, що: «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання не виконав та кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання; АТ КБ «ПриватБанк» не довів, що договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , а тому саме року АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог до банку.

Посилання на висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат