ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/7479/23
Номер провадження 22-ц/818/1230/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року в складі судді Бабенко Ю.П. у справі № 644/7479/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання,

в с т а н о в и в :

28 вересня 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання.

Позов мотивовано тим, що відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг позивача, однак свої обов`язки щодо сплати коштів за послуги, що надаються КП «ХТМ», в повному обсязі не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідачки на користь КП «ХТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2014 року по 23 лютого 2022 року у сумі 67610,36 грн, інфляційні втрати у сумі 7379 грн та три відсотки річних у сумі 1362,22 грн.

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в якій просила застосувати позовну давність про стягнення з неї заборгованості строком у три року, а саме стягнути заборгованість зі сплати комунальних послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання за період з 28 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у сумі 52356,86 грн, інфляційні втрати у сумі 7379 грн та три відсотки річних у сумі 1362,22 грн, всього 61098, 08 грн, а також 2147,79 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна давність для пред`явлення позовних вимог, яка станом на 12 березня 2020 року (на момент встановлення карантину) не сплила, продовжується з 12 березня 2020 року до даного часу. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в межах строків позовної давності за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 52356, 86 грн. Щодо заборгованості за період з 01 листопада 2014 року по 11 березня 2017 року трьохрічний строк позовної давності сплив, а тому в стягненні заборгованості за період з 01 листопада 2014 року по 11 березня 2017 року суд відмовив з цих підстав. Крім того, у зв`язку з несвоєчасною сплатою наданих послуг позивач має право на відшкодування йому інфляційних втрат в сумі 7379 грн та 3% річних в сумі 1362,22 грн. Розрахунок інфляційних втрат і 3% річних за останні три роки міститься в відомостях нарахувань.

26 січня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення яким застосувати строк позовної давності за період з 01 листопада 2014 року по 27 вересня 2020 року. Позовні вимоги КП «ХТМ» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 28 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 22 949, 73 грн, інфляційні витрати, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога про стягнення заборгованості могла бути заявлена під час дії карантину та воєнного стану. Доводи суду першої інстанції щодо продовження строків позовної давності карантином, а потім воєнним станом є безпідставними. Крім того, позивач не обґрунтував, які обставини завадили юридичній особі вчасно звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. Судом першої інстанції стягнуто заборгованість за сплату комунальних послуг з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Позов подано 28 вересня 2023 року, тому відповідач вважає доведеним, що позовна давність сплила стосовно вимог які стосуються періоду з 01 листопада 2014 року по 27 вересня 2020 року (три роки що передували строку подання позову), а не 12 березня 2017 року, як вирішив суд першої інстанції.

27 лютого 2024 року КП «ХТМ»подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг з теплопостачання (особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 ) (а.с. 3, 4).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц (провадження № 61-14819 св 20), від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц (провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19).

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає позивач, ним не споживались, відповідачем не надано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Як встановлено судом, КП «ХТМ» у період з березня 2017 року по лютий 2022 року надавались відповідачам послуги з теплопостачання, які вони повинні оплатити.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачкою оплата послуг здійснювалася не регулярно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 52 356, 86 грн (а. с. 61).

Установивши, що відповідачка фактично отримували житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконувала свої обов`язки щодо оплати наданих КП «ХТМ» послуг, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в межах строку позовної давності з урахуванням його продовження на час карантину.

Частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних в період з 01 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року споживачу за адресою: АДРЕСА_1 , боржнику нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 7379, 00 грн та 3% річних у сумі 1362, 22 грн. (а.с. 6).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості за послуги теплопостачання за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 52 356, 86 грн та за період з 01 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року інфляційних втрат у сумі 7379, 00 грн, трьох відсотків річних у розмірі 1362, 22 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що при зверненні з позовом у 2023 року КП «ХТМ» просив стягнути суму заборгованості з 01 листопада 2014 року, однак не навів причин, які б перешкоджали йому звернутися до суду з позовом у межах строку позовної давності та до початку карантину 12 березня 2020 року судова колегія відхиляє. Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за період з 01 листопада 2014 року по 11 березня 2017 року, а іншу частину вимог - з 12 березня 2017 року обґрунтовано задоволено, адже Закон України № 540-IX від 30 березня 2020 року щодо продовження строків на час карантину набрав законної сили 02 квітня 2020 року, тому позовна давність до вимог про стягнення заборгованості, що існували в межах трирічного строку до дня набрання чинності згаданим Законом, вважається такою, що не спливла. Отже, оскільки закінчення строку позовної давності за вимогами з 12 березня 2017 року припало на 13 березня 2020 року, коли було запроваджено карантин, на час дії якого строк позовної давності продовжений, позовна давність щодо них не спливла.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 липня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина