Справа №949/654/24
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

12 квітня 2024 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Отупор К.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою та просить встановити факт, що державний акт на право власності на земельні ділянки РВ №060162, виданий на підставі розпорядження голови Дубровицької райдержадміністрації від 21 квітня 2004 року №143 "Про видачу державних актів на право власності на землю по Колківській сільській раді Дубровицького району", виданий на ім`я ОСОБА_2 належить ОСОБА_2 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дослідивши заяву, матеріали, які додані до неї, суд приходить до наступного.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільний справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст. 315 ЦПК України суд встановлено перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути розглянуті судом, зокрема встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

З пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Частиною 1 ст. 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Частина 3 ст. 294 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п.п. 3, 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 318 ЦПК. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 185 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків.

При розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Отже, лише коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Проте, в порушення ч. 2 ст. 318 ЦПК України заявником ОСОБА_1 до заяви не приєднано довідки про те, що установа, яка видала документ, у даному випадку Державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №060162, виданий 27 червня 2024 року, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Разом з тим, як зазначає заявник ОСОБА_1 у своїй заяві, встановлення факту належності правовстановлюючого документа померлій ОСОБА_2 необхідний йому для можливості реалізації його прав спадкоємця.

Відповідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до п. 1.2. Розділу ІІ Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Пунктом 3 Розділу І Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, передбачено, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 "Про судову практику у справах про спадкування", справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Отже, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суддя повинен враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми заяви, встановленим статтям 175, 177 ЦПК України, так і спеціальним вимогам щодо розгляду даної категорії справ.

Так, дана заява подана без додержання вимог, встановлених п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме, заява не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Зокрема, з наданих до заяви матеріалів не вбачається, що заявник ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , проте відсутні відомості, що йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, зважаючи на вимоги законодавства, заявнику необхідно надати письмову відмову нотаріальної контори (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії), передбачену пунктом 3 Розділу І Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.

До того ж, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, заява повинна містити, зокрема: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Поняття заінтересованих осіб в окремому провадженні обмежене за змістом. Заінтересованими будуть лише ті особи, взаємовідносини яких із заявником залежать від обставин, що підлягають встановленню і можуть вплинути на їх права та обов`язки.

Разом з тим, Верховний Суд України у своєму листі від 01 січня 2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Отже, заявнику слід зазначити серед заінтересованих осіб організацію/установу, в якій заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Тому, вказуючи заінтересованою особою Дубровицьку міську раду, заявник не обґрунтовує яким чином буде реалізовувати рішення суду про встановлення факту належності правовстановлюючого документу саме у даній установі.

Водночас, заінтересованими особами у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути особи, які мають право на спадщину (брати, сестри, онуки, особи, на користь яких складено заповіт, усиновлені, або територіальні громади за відсутності інших спадкоємців за законом або за заповітом).

Як зазначає заявник, факт належності правовстановлюючого документу йому необхідно встановити з метою оформлення спадщини, проте до участі у справі ним не залучено спадкоємців за наявності, оскільки у заяві не зазначено про наявність чи відсутність інших спадкоємців за законом, оскільки, як зазначає заявник у заяві, він є спадкоємцем по закону, про що також зазначається у довідці про коло спадкоємців, виданої приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюком О.Г.

При цьому, заявником долучено копію заповіту на його ім`я, що, відповідно, суперечить обставинам, вказаним у заяві.

Таким чином, заявнику необхідно визначитися з колом заінтересованих осіб у справі, залучивши до участі у справі належних заінтересованих осіб, а також визначитися з видом та процедурою прийняття спадщини.

Зважаючи на вказане, заявником, в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, у заяві не зазначено доказів підтвердження наявності чи відсутності інших спадкоємців спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , а також доказів дійсності заповіту.

Відтак заявнику необхідно виправити вищевказані недоліки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

Тому, зважаючи на вищевикладене та наявні недоліки, в силу ст. 185 ЦПК України, рахую, що заява підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строк п`ять днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом приведення останньої відповідно до вимог діючого законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя,

п о с т а н о в и в:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення та надати заявнику для усунення вищевказаних недоліків п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Отупор К.М.