судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за позовом Черкаської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області (далі - Будищенська сільська рада), до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Свидівоцька сільська рада Черкаського району Черкаської області (далі - Свидівоцька сільська рада), про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Будищенської сільської ради, Виконавчого комітету Будищенської сільської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що зумовила вимогу про повернення земельної ділянки
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Гончаром Сергієм Миколайовичем , на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року у складі судді Морозова В. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.
У вересні 2022 року заступник керівника Черкаської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Свидівоцька сільська рада, про скасування державної реєстрації права приватної власності та усунення перешкод шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду.
Розглядаючи справу № 707/1172/18, суди виснували, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду (штучні водосховища та прибережна захисна смуга Кременчуцького водосховища річки Дніпро) та розташована в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради (станом на день передання її в приватну власність). Крім того, рішенням сільської ради здійснено зміну цільового призначення земельної ділянки з порушенням вимог Земельного та Водного кодексів України, що призвело до її вибуття з власності територіальної громади і набуття на неї права приватної власності.
Позивач вважав, що спірна земельна ділянка, яка відноситься до земель водного фонду та розташована в адміністративних межах Будищенської сільської ради, незаконно вибула з власності держави та в подальшому була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що відповідач, до якого заявлено вимогу про повернення земельної ділянки, має право пред`явити зустрічний позов про надання належного відшкодування моральної та майнової шкоди у зв`язку з вимогою про повернення спірної земельної ділянки.
Вказує, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладений між ним та ОСОБА_2 (в особі представника ОСОБА_4 ) 29 квітня 2021 року, тобто після того, як судове рішення в справі № 707/1172/18 набрало законної сили, а, отже, набуло статусу остаточного 30 березня 2021 року.
У пункті 3 договору купівлі-продажу вказано підставу права власності продавця на земельну ділянку та зазначено, що право власності підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 квітня 2021 року.
Отже, не здійснивши реєстрацію припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі судового рішення Будищенська сільська рада вчинила незаконну бездіяльність.
Відповідно, через бездіяльність Будищенської сільської ради право власності ОСОБА_2 все ще залишалося зареєстрованим станом на 29 квітня 2021 року, у зв`язку з чим нотаріус не виявив жодних перешкод для оформлення договору купівлі-продажу, за яким він як добросовісний набувач оплатив визначену в договорі ціну земельної ділянки.
Вважає, що він має право на відшкодування вартості земельної ділянки, яка вилучається в нього внаслідок допущеної органом місцевого самоврядування грубої бездіяльності, в розмірі 382 450,00 грн, а також на компенсацію витрат, понесених ним на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності щодо складення звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, в сумі 2 500,00 грн.
Черкаський районний суд Черкаської області рішенням від 08 травня 2023 року первісний позов Черкаської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради, задовольнив повністю.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Будищенської сільської ради, Виконавчого комітету Будищенської сільської ради про відшкодування майнової шкоди, завданої бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що зумовила вимогу про повернення земельної ділянки, відмовив повністю.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ані Свидівоцька сільська рада, ані Будищенська сільська рада та її виконавчий комітет як правонаступники Свидівоцької сільської ради не були стороною договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а тому вони не могли завдати ОСОБА_1 майнової шкоди. Крім того, законодавчо не визначено повноважень, якими зобов`язано виконавчий орган сільської ради відслідковувати набрання законної сили рішенням суду про скасування державної реєстрації права власності за громадянами та реєструвати право комунальної власності за сільською радою.
Одночасно суд зауважив, що продавець ОСОБА_2 , достеменно знаючи про судовий розгляд та набрання рішенням суду в цивільній справі № 707/1172/18 законної сили 30 березня 2021 року, відчужив 29 квітня 2021 рокуспірну земельну ділянку, на яку він не мав права власності станом на день укладення договору, а, отже, саме недобросовісні дії продавця та зловживання ним своїми правами на шкоду правам покупця стали результатом спричинення ОСОБА_1 матеріальних збитків.
Черкаський апеляційний суд постановою від 05 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником Гончаром С. М. , залишив без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення зустрічного позову є правильними, підтверджуються наявними в справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Положеннями статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» не передбачено повноважень сільської ради або її виконавчого комітету відслідковувати набрання рішеннями законної сили та проводити перереєстрацію прав власності на підставі них.
Законодавство України надає особам, які зазнають втручання в право володіння майном шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку, на додаткові ефективні засоби юридичного захисту, зазначаючи при цьому, що така особа не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до продавця, в якого придбала спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Отже, відповідальність за передання спірної земельної ділянки, яка не могла бути передана у власність ОСОБА_1 , покладається не на органи місцевого самоврядування, а на особу, яка розпорядилася таким майном, тобто ОСОБА_6 , який достеменно знаючи про рішення суду та розуміючи невідворотність негативних наслідків для покупця, відчужив за договором купівлі-продажу земельну ділянку, власником якої фактично не був на момент вчинення правочину, тим самим ввів у оману ОСОБА_1 щодо предмета договору.
Апеляційний суд виснував, що після припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 має право звернутися до суду з позовом про стягнення з особи, в якої він придбав земельну ділянку ( ОСОБА_2 ), збитків згідно зі статтею 661 ЦК України (вартості відповідної земельної ділянки). В цій справі відповідач за первісним позовом скористався правом на активний спосіб захисту своїх інтересів від первісного позову шляхом пред`явлення зустрічного позову до Будищенської сільської ради та її виконавчого комітету, які є неналежними відповідачами за вимогами про відшкодування шкоди, завданої поверненням земельної ділянки.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гончар С. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу,в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування в подібних правовідносинах положень статей 3, 8, 12, 1173 ЦК України, а саме, чи може особа, яка зазнає втручання у право володіння майном шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку, відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди до органу місцевого самоврядування, який не вчинив необхідних реєстраційних дій щодо припинення права власності за іншою особою на підставі судового рішення.
Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що він став жертвою недобросовісної поведінки з боку одразу кількох органів держави та місцевого самоврядування, через що станом на тридцятий день після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 707/1172/18 (яким мало бути припинено право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку) ОСОБА_2 зміг ввести його в оману та за наявності нескасованої реєстрації права власності та відсутності обтяжень нерухомого майна - продати спірну земельну ділянку.
Не здійснивши реєстрацію припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на підставі судового рішення, Будищенська сільська рада вчинила незаконну бездіяльність. Відповідно, через бездіяльність сільської ради право власності ОСОБА_2 все ще залишалося зареєстрованим станом на 29 квітня 2021 року, у зв`язку з чим нотаріус не виявив жодних перешкод для оформлення договору купівлі-продажу, за яким він як добросовісний набувач оплатив визначену в договорі ціну земельної ділянки.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі в справі як співвідповідачів за зустрічним позовом Державну судову адміністрацію України, Черкаську районну державну адміністрацію та Черкаську обласну прокуратуру, що є порушенням вимог статті 51 ЦПК України.
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Гончаром С. М. , залишено без задоволення. Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Будищенської сільської ради, Виконавчого комітету Будищенської сільської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, завданої бездіяльністю органу місцевого самоврядування, що зумовила вимогу про повернення земельної ділянки, залишено без змін.
Ураховуючи характер та зміст спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов про стягнення збитків у вигляді вартості спірної земельної ділянки до неналежного відповідача, правильно виснували про відмову в задоволенні цих позовних вимог. ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця земельної ділянки, тобто пред`явити інший позов з належним складом учасників справи в порядку, визначеному ЦПК України.
З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, органів державної влади та місцевого самоврядування.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований в кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, необхідно застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18).
Вирішуючи питання про можливість повернення майна, необхідно враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19).
Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18).
ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29 квітня 2021 року. На вказану дату в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишався чинним запис щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку за продавцем ОСОБА_2 .
Будищенська сільська рада не звернулася до державного реєстратора щодо виконання рішення від 14 грудня 2020 року в справі № 707/1172/18 після набрання ним статусу остаточного 30 березня 2021 року.
Через порушення Будищенською сільською радою принципу належного урядування право власності ОСОБА_2 все ще залишалося зареєстрованим станом на 29 квітня 2021 року, у зв`язку з чим нотаріус не виявив жодних перешкод для оформлення договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 як добросовісний набувач оплатив визначену в договорі ціну земельної ділянки.
Отже, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не міг знати про незаконність передачі придбаної ним землі первісному власнику ОСОБА_2 .
Надаючи оцінку правомірності втручання держави в право на мирне володіння майном, суди досліджували поведінку не останнього набувача землі, а продавця та виснували про її недобросовісність, вказавши, що продавець ОСОБА_2 , достеменно знаючи про судовий розгляд та набрання рішенням суду в цивільній справі № 707/1172/18 законної сили 30 березня 2021 року, відчужив 29 квітня 2021 рокуспірну земельну ділянку, на яку він не мав права власності станом на день укладення договору, а, отже, саме недобросовісні дії продавця та зловживання ним своїми правами на шкоду правам покупця стали результатом спричинення ОСОБА_1 матеріальних збитків.
Однак поведінка покупця на предмет добросовісності залишилася без оцінки судами, пов`язаний з бездіяльністю Будищенської сільської ради та неправомірними діями ОСОБА_2 ризик позбавлення права на майно фактично покладений на ОСОБА_1 , що становить індивідуальний і надмірний тягар для нього, оскільки останній є залежним як від майнового стану покупця, якого суди вважають зобов`язаним відшкодувати збитки відповідно до частини першої статті 116 ЦК України, так і від часу розгляду його вимог у суді до продавця.
У даному випадку, як первинне виділення земельної ділянки, яка не підлягає передачі у приватну власність, так і наступні дії органу місцевого самоврядування були першоджерелом виникнення спірної ситуації, яка і потягла майнові втрати ОСОБА_1 .
Крім того, вказана ситуація є системною, оскільки як органи місцевого самоврядування, так і органи державної влади, до компетенції яких належить розпорядження землями, у численних випадках допускають такі порушення і не несуть жодної майнової відповідальності, тоді як добросовісний набувач позбавляється і майна, і коштів.
Практика ЄСПЛ наголошує на тому, що в контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.
За встановлених у справі обставин зустрічний позов є обґрунтованим та підлягав задоволенню із ухваленням нового рішення в справі.
Суддя О. М. Ситнік