ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

Справа № 703/715/23
Провадження № 22-ц/821/436/24
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря - Винник І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічсним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні вм. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Примака Володимира Андрійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у складі судді Биченка І. Я., повний текст рішення складено 18 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 19 липня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням суду від 16 березня 2021 року цей шлюб розірвано.

За час шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, покупцем в договорі вказано лише відповідача і право власності було зареєстровано лише за ним одним.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає поділити майно, вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання зазначеної квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 її частину.

Зміст зустрічних позовних вимог

04 травня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог посилається на те, що у період перебування у шлюбі, а саме в 2015 році, він разом зі своєю дружиною придбали автомобіль марки «Форд», реєстраційний № НОМЕР_1 , який зареєстрували за ОСОБА_1 .

Після розлучення автомобіль залишився в користуванні ОСОБА_1 . В подальшому йому стало відомо, що вона відчужила цей автомобіль без його відома.

Такі дії відповідача, на думку ОСОБА_2 , доводять, що в добровільному порядку ділити їхнє спільне майно вона не бажає, намагаючись привласнити собі належну йому частку у спільному майні подружжя.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив визнати автомобіль марки «Форд», реєстраційний № НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цього автомобіля, стягнути з ОСОБА_1 126675 грн компенсації на належну йому частину у спірному автомобілі.

В подальшому ОСОБА_2 зменшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину вартості автомобіля «Форд», реєстраційний № НОМЕР_1 , в розмірі 126675 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 126675 грн, як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Форд Фокус», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1266,75 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3075 грн судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу, а всього 8075 грн.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та повністю зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно набуто сторонами під час шлюбу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншого не було встановлено домовленістю між сторонами, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - авдокат Примак В. А. , посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції змінити рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2022 року, відмовивши в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі та стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на наведене та не з`ясував джерело походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. Зазначені обставини суд першої інстанції не встановлював і при розгляді справи не врахував, також суд залишив поза увагою і взагалі не надав оцінки показам свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Водночас зауважив, що положеннями чинного ЦПК України не передбачено процесуального обов`язку учасника справи надсилати копії клопотання (заяви) про стягнення витрат на правничу допомогу та доданих до нього документів іншим учасникам справи, поданого на завершальному етапі розгляду цивільної справи по суті. Відповідно висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні коштів понесених на оплату послуг адвоката ОСОБА_2 є незаконним.

Відзив на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дем`яненко О. А., надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, мотивуючи тим, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 19 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року у справі № 703/227/21, яке набрало законної сили 15 квітня 2021 року, цей шлюб розірвано /а.с. 6/.

Згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений 19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1537, ОСОБА_2 продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м, житловою площею 37,6 кв. м, яка належала йому на підставі договору дарування від 07.08.2014 за 246000 грн /а. с. 62/.

30 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_4 передала (продала), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,8 кв. м, житловою площею 28,1 кв. м. Продаж зазначеної квартири вчинився за ціною 206200 грн. Вказаний договір посвідчений 30 липня 2019 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І. М. та зареєстрований в реєстрі за №3058 /а. с. 8-9/.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 30.07.2023 за ОСОБА_2 30.07.2019 зареєстровано право власності на вказану квартиру, номер запису про право власності: 32606222 /а. с. 10/.

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу № 855 автомобіль «Форд фокус», 2013 року випуску. На час придбання вартість придбаного автомобіля була погоджена між сторонами договору у розмірі 140000 грн /а. с. 92/.

Згідно з повідомленням Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Черкаській області від 14.06.2023 вказаний автомобіль 15.09.2021 перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, вартість транспортного засобу становила 5000 грн /а. с. 91/.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 47 від 13.03.2023, складеного експертом ОСОБА_5 , середня ринкова ціна аналогічного транспортного засобу автомобіля «Форд фокус», 2013 року виготовлення, бензин, об`єм двигуна 1,0 куб.л, станом на 13.03.2023 складає 253350 грн /а. с. 48-49/.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року в оскаржуваній частині, а саме в частині вирішення первісного позову, не в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення первісного позову, та в частині судових витрат за правничу допомогу за зустрічним позовом, тому суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в цій частині, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2014 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2021 року, яке набрало законної сили 15 квітня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі, 30.07.2019 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 206200 грн.

Також перебуваючи у шлюбі ОСОБА_2 продав свою власну квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору дарування від 07.08.2014 за 246000 грн. Згідно даного договору, на час його укладання, продавець ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що набута під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу у рівних частках, та що сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої більш ніж через три місяці не свідчить про те, що спірна квартира була куплена саме за ці кошти.

Разом з тим, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується з огляду на наступне.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18 кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу, кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, перебуваючи в шлюбі, 19 квітня 2019 року ОСОБА_2 продав належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору дарування від 07 серпня 2014 року за 246000 грн. При цьому на час продажу даної квартири ОСОБА_2 мешкав у спірній квартирі, що засвідчено даним договором.

У відповідності до паспорта громадянина України - ОСОБА_1 15 липня 2019 року була знята з реєстрації місця проживання, а саме квартири АДРЕСА_1 належної на праві власності її матері ОСОБА_4 .

30 липня 2019 року ОСОБА_2 , за погодженням зі своєю дружиною ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 206200 грн, ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання цього договору.

30 липня 2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована в спірній квартирі.

Отже, купівля спірної квартири відбулась після спливу трьох місяців після продажу ОСОБА_2 особистої квартири та отримання ним остаточного розрахунку в сумі 246000 грн, до укладення договору купівлі продажу спірної квартири.

Водночас інших відомостей про доходи сторін які б свідчили про наявність доходів сторін від трудової діяльності для придбання спірної квартири, сторонами не надано.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Шляхом надання на підтвердження придбання спірної квартири вартістю 206200 грн, ОСОБА_2 надав суду договір купівлі-продажу, який посвідчений 19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1537, таким чином реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов'язок із доказування.

ОСОБА_1 на спростування доказів ОСОБА_2 , щодо купівлі спірної квартири за його особисті кошти жодних доказів не подала. В разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, ОСОБА_1 могла скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 , доведено та ОСОБА_2 , не спростовано, що сплачені кошти за договором за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 (спірна квартира) подружжям виконані за рахунок коштів, які були отримані ОСОБА_2 внаслідок продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 , що належала йому на праві приватної власності.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У справі, що переглядається, суд задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом та визнаючи майно спільною сумісною власністю, виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно та вважав, що сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої більш ніж через три місяці не свідчить про те, що спірна квартира була куплена саме за ці кошти, тому ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, та спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому суд посилався на положення ст. 70 СК України.

Проте, колегія суддів зауважує, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірна квартира куплена за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачем за первісним позовом не було надано доказів за підтвердження вкладення її особистих або спільних сумісних грошових коштів на купівлю спірної квартири.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за первісним позовом не довела належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя на відміну від відповідача за первісним позовом, який спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому судова колегія вважає необхідним відмовити в задоволенні первісного позову в цій частині за недоведеністю заявлених вимог.

Оскільки скаржником рішення суду в частині зустрічного позову не оскаржувалося, тому в цій частині рішення судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Щодо вимоги скаржника про стягнення з ОСОБА_1 коштів понесених на оплату адвоката ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1 - 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничної допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У відповідності до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що долучені представником ОСОБА_2 - адвокатом Примаком В. А. до наведеного клопотання докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, були надіслані ОСОБА_1 та зважаючи на відсутність підтвердження надсилання (надання) копій доказів про стягнення витрат на правничу допомогу іншим учасникам справи, вказані докази відсутні у відповідача за зустрічним позовом, їх обсяг не є надмірним, вони не подані в електронній формі та не є публічно доступними, суд не прийняв їх до уваги.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 4612,50 грн, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір у вказаному розмірі за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Примака Володимира Андрійовича - задоволити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3075 гривень судового збору та 5000 гривень витрат на правничу допомогу, а всього 8075 гривень - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4612, 50 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 в частині судових витрат за правничу допомогу за зустрічним позовом - залишити без змін.

В іншій частині рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді:

О. В. Карпенко

О. М. Новіков