Постанова

Іменем України

11 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 756/16117/21

провадження № 61-795св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року в складі судді: Диби О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Верланова С. М.,

Історія справи

Короткий зміст позову

В жовтні 2021 року заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Позов мотивований тим, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000103 виявлено факт незаконного вибуття квартири АДРЕСА_1 , яка в силу відумерлості спадщини має перейти у власність територіальної громади м. Києва.

Первинна реєстрація спірної квартири була проведена за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 жовтня 1999 року.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , будь-яких актових записів, пов`язаних з особою померлої не виявлено, родичів померлої не встановлено, спадщину ніхто не приймав, інформація щодо наявності заповітів чи спадкових договорів відсутня, у зв`язку з чим спадщина має бути визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Проте, 14 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 березня 2018 року, укладеного з ОСОБА_4 , якому в свою чергу спірна квартира належала на підставі договору дарування квартири, посвідченого 08 лютого 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за № 2650. Згодом право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2018 року №225.

Прокурор вказував, що реєстрація права власності на спірне майно здійснювалася виключно за ОСОБА_3 , за будь-якими іншими особами, в т.ч. за ОСОБА_4 , реєстрація права власності здійснена не була. Окрім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження допитаний як свідок приватний нотаріус ОСОБА_5 показав, що на бланку, на якому ним був нібито посвідчений договір дарування спірної квартири, насправді ним посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений 08 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Прокурор просив:

визнати відумерлою спадщину - квартиру АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати її у власність територіальної громади м. Києва;

витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,8 кв. м;

стягнути з відповідачки судовий збір.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року позов заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено.

Визнано спадщину, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37, 8 кв. м.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 9 365 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

згідно статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи викладене, договір дарування від 08 лютого 2008 року нібито укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нотаріально не посвідчувався, в установленому законом порядку у БТІ не реєструвався, тому відповідно до норм чинного законодавства є нікчемним за своєю правовою природою і додаткового визнання його недійсним рішенням суду не потребує;

з урахуванням положень статті 1218 ЦК України, право на витребування майна від добросовісного набувача передбачене статтею 388 ЦК України переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням;

оскільки визнання спадщини відумерлою у розумінні статті 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою м. Києва права власності на таке майно, беручи до уваги, що Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади м. Києва, рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення фактично законного власника на відчуження вказаного майна, спірна квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула з володіння територіальної громади м. Києва, а тому підлягає витребуванню у відповідача на користь Київської міської ради, яка є дійсним власником майна;

посилання відповідача на те, що він є добросовісним набувачем не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Суд зауважив, що встановлений статтею 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до норм чинного законодавства відповідач не позбавлений можливості відносити свої права шляхом звернення до суду з позовом до продавця спірного майна за договором купівлі-продажу з майновими вимогами про відшкодування збитків, завданих вилученням квартири;

таким чином, суд зробив висновок висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, визнання спадщини відумерлою та її передачу територіальній громаді м. Києва відповідно до закону, а також витребування у відповідача спірної квартири.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини. З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Київської міської ради повинна бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Київ.

останнім законним власником квартири була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої, у встановленому законом порядку, це майно ніким не набуто у власність та як стало відомо позивачу у 2021 році, починаючи з 2018 року зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та відповідно повноваження на розпорядження вказаним майном також були відсутні.

з урахуванням обставин цієї справи, Київська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади;

пред`являючи позов в інтересах Київської міської ради, прокурор виходив з того, що порушуються інтереси територіальної громади м. Київ, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Київська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №641/1689/15-ц (провадження №61-34143св18), від 26 лютого 2020 року у справі №640/17297/15-ц (провадження №61-5251св19) та спростовує доводи скаржника про те, що позивач не є власником майна, оскільки вказана обставина не перешкоджає позивачу звернутись із відповідним позовом. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц (провадження №61-47178св18) зроблено висновок, що прокурор має право в інтересах держави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України;

з огляду на встановлені обставини та положення матеріального закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради;

щодо посилань відповідачки на те, що вона є добросовісним набувачем квартири колегія суддів відмічає наступне. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_1 надасть змогу територіальній громаді м. Києва у особі Київської міської ради за заявою її представницького органу реалізувати свій законний інтерес. Це уможливить в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальну громаду м. Києва у особі Київської міської ради передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідачки, як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення з вимогою про відшкодування збитків до особи, дії якої до них призвели, а тому втручанням у право власності відповідачки ОСОБА_1 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини у справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, та, як наслідок, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Аргументи учасників справи

12 січня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року (повне судове рішення складено 15 грудня 2023 року), в якій просила:

оскаржені судові рішення скасувати;

ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2018 року №225. Тобто після смерті ОСОБА_8 , квартира неодноразово віджувалась на підставі договорів купівлі-продажу, укладеними між фізичними особами. В свою чергу, на момент укладення договору купівлі-продажу від 20 серпня 2018 року, за яким право власності на квартиру перейшло вже до ОСОБА_1 , право власності у продавця було зареєстровано у встановленому законом порядку. Таким чином, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка ніяким чином не могла перевірити попередню історію продажів квартири та законність набуття права власності на квартиру попередніми власниками. Однак, заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва, який діє в інтересах держави в особі: Київської міської ради, звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на відсутність у ОСОБА_8 спадкоємців та на незаконність набуття квартири, просив визнати спадщину відумерлою витребувати квартиру у ОСОБА_1 . Позов прокуратури проти добросовісного набувача означає лише те, що весь фінансовий тягар злочину, як покарання, лягає не на злочинців, а на чесного покупця квартири. В свою чергу суди не надали належної правової оцінки добросовісності набуття ОСОБА_1 квартири, внаслідок чого постановили оскаржувані рішення з грубим порушенням норм матеріального права;

постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні та підтверджує факт порушенням судами попередніх норм процесуального права: від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19; від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17; від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18; від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17. Оскільки Відповідач є добросовісним набувачем, при укладенні договору купівлі-продажу квартири, вона була вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому оскаржувані рішення є незаконними та підлягають скасування;

відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19: добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумніву достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар;

відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17: добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-43бцс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19)»;

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що вона є добросовісним набувачем та ухваливши рішення про витребування у неї квартири без будь-якої компенсації є порушенням її права власності, що не може відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 41 Конституції України. Апеляційним судом було проігноровано дані обставини та зазначено, що в цьому випадку дотримано справедливу рівновагу (баланс) між загальним інтересом громади та інтересами відповідачки, як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення з вимогою про відшкодування збитків до особи, дії якої до них призвели, а тому, втручанням у право власності відповідачки ОСОБА_1 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. В свою чергу, чергу апеляційним судом не взято до уваги, що на теперішній час кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування, а особи, незаконні дії яких призвели до даного спору, не встановлені, їх місцезнаходження не відомо та до відповідальності вони не притягнуті;

висновки судів покладають на ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, індивідуальний та надмірний тягар щодо пошуку способу компенсації своїх збитків. Суди фактично позбавили Відповідача, яка є особою похилого віку, майна та коштів, за які вона придбала квартиру.

У лютому 2024 року заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить:

закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України;

залишити оскаржені рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що

апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що витребування спірного майна з незаконного володіння ОСОБА_1 , за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призведе до ефективного захисту прав власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради;

правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, на які посилається скаржник ОСОБА_1 як на підставу для касаційного перегляду, прийняті у справах, правовідносини в яких не є подібними до правовідносин у справі за позовом заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна;

ціна позову заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , становить 473 000,00 грн. Касаційна скарга ОСОБА_1 подана 15 січня 2024 року. Двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2024 року становить суму в розмірі 757 000 грн. Таким чином, малозначність справи встановлена в законі та не залежить від розсуду суду (частина шоста статті 19 ЦПК України);

витребування у ОСОБА_1 квартири, придбаної за демпінговою ціною не покладене на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів. З огляду на характер спірних правовідносин та поведінку відповідача, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2024 року: відкрито касаційне провадження у справі; в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року відмовлено.

20 лютого 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року: клопотання заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про продовження строку на подання відзивузадоволено; продовжено заступнику керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської радистрок на подання відзиву на касаційну скаргу.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 лютого 2024 року вказано, що: наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19; від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17; від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18; від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою АДРЕСА_1 , причина смерті - отруєння протисудомними, седативними засобами, що підтверджується актовим записом про смерть №1219 від 18 січня 2017 року.

Згідно акту про смерть, на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 . Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи видано лікарське свідоцтво про смерть № 2761/2 від 13.12.2016.

Відповідно до відповідей Подільського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 4602/17.9-07 від 23 липня 2019 року та № 2230/21.9-09 від 28 липня 2021, за відомостями держреєстру виявлено актові записи про народження ОСОБА_3 та актові записи про смерть її батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , інших актових записів про смерть, народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявлено.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 жовтня 1999 року, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки-характеристики КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації» № 1218775 від 28 грудня 2006 спірна квартира зареєстрована бюро у реєстровій книзі під реєстровим номером 2985 за ОСОБА_3 , квартира здається в оренду за заявою власника за 11 782,75 грн.

Згідно поквартальної картки щодо реєстрації місця проживання особи, а також згідно відповіді Оболонської РДА у м. Києві № 104-7721 від 21 вересня 2021 року, ОСОБА_3 була зареєстрована з 30 квітня 1992 за адресою АДРЕСА_1 , у період з 14 березня 2018 року інші фізичні особи не реєструвалися.

Після смерті ОСОБА_3 11 грудня 2016 року, ніхто з заявами про прийняття спадщини не звертався, спадщину не приймав, інформація щодо наявності заповітів чи спадкових договорів відсутня, що підтверджується відповідними інформаційними довідками зі спадкового реєстру № 56673355 від 27 червня 2019року, № 56673392 від 27 червня 2019 року.

Згідно договору від 08 лютого 2008, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальниця) та ОСОБА_4 (обдаровуваний), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. на бланку серія ВКС № 240383, дарувальниця подарувала, а обдаровуваний прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-9088 від 20 липня 2021 року відомості про відчуження власником ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 у бюро відсутні. Отже, договір дарування від 08 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в установленому законом порядку у бюро не реєструвався.

14 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 березня 2018 року , укладеного з ОСОБА_4 , вартість квартири згідно умов договору становить 199 610 грн.

20 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М., згідно якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 473 000 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №278437250 від 06 жовтня 2021 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем.

Подільською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне представництво у кримінальному провадженні № 0000103 від 06 січня 2016 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частини другої, третьої статті 15, частини другої статті 34, частини першої четвертої статті 358, частини другої статті 365-2 КК України, а також виявлено факт незаконного вибуття квартири АДРЕСА_1 .

У висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №17-3/613 від 30 травня 2019 року вказано, що оригінал договору дарування квартири від 08 лютого 2008 року № 2650, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , предметом якого є квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 , не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини першої статі 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).

Законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21)).

Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що:

«51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

57. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

58. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що:

«75. Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

76. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

77. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

78. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що:

82. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

83. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини

будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

84. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

85. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

88. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин».

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 206/2616/21 (провадження № 61-13665св23) вказано, що «суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщину та передача спірної квартири у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові».

Аналогічні висновки, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), зроблено, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/8669/19 (провадження № 61-20544св21), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 336/665/19 (провадження № 61-13591св21), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23).

У справі, що переглядається:

прокурор в інтересах держави в особі Київської міської радиміської просив визнати спадщину (квартиру АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відумерлою, передати її у власність територіальної громади м. Києва, та витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва спірну квартиру;

суди вважали, що існують підстави для визнання спадщини відумерлою та передання її територіальній громаді, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , спірна квартира належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини. З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира після спливу одного року з часу відкриття спадщини за заявою Київської міської ради повинна бути визнана відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Київ. Окрім цього, встановивши, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, вважали, що існують підстави для витребування спірної квартири;

суди не звернули увагу, що: територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин;

за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та її передачу її територіальної громади м. Києва задоволенню не підлягають;

суди не врахували, що саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі суди встановили, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Тому оскаржені судові рішення підлягають скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити; оскаржені судові рішення скасувати; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо закриття касаційного провадження

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Оскільки суд касаційної інстанції робить висновок про задоволення касаційної скарги та скасування оскаржених судових рішень, то відсутні підстави для закриття касаційного провадження.

У відзиві заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради зазначає, що ціна позову заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , становить 473 000,00 грн. Касаційна скарга ОСОБА_1 подана 15 січня 2024 року. Двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2024 року становить суму в розмірі 757 000 грн. Таким чином, малозначність справи встановлена в законі та не залежить від розсуду суду (частина шоста статті 19 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22 вказано, що «майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці».

Ціна позову визначається, зокрема, у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК України).

У справі, що переглядається, прокурор просив:

визнати відумерлою спадщину - квартиру АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

передати спірну квартиру у власність територіальної громади м. Києва;

витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,8 кв. м.

Тобто, прокурором у цій справі заявлено одну немайнову вимогу (визнання спадщини відумерлою) та дві майнові вимоги (передання спірної квартири у власність та витребування спірної квартири). При зверненні із позовом заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва визначено ціну позову у розмірі 473 000 грн. Проте, з урахуванням змісту пункту 10 частини першої статті 176 ЦПК України, ціна позову в цій справі складає 946 000 грн. За таких обставин пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, згідно з яким не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не може бути застосований у справі, що переглядається. Окрім цього, з урахуванням висновку касаційного суду по суті розгляду касаційної скарги, відсутні підстави для закриття касаційного провадження з підстав неподібності спірних правовідносин.

Щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (провадження № 12-1гс22) вказано, що: «прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду. З урахуванням наведеного, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат».

Тому з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 належить стягнути 14 049 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 18 730 грн за подання касаційної скарги.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 922/1876/21 зазначено, що «як вбачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, як доказ сплати судового збору до апеляційної скарги ТОВ «ВС Строймастер» було додано платіжне доручення №10447 від 12.08.2021 про сплату судового збору в сумі 2270,00 грн, тобто на 31 780,00 грн менше, ніж встановлено законом. Згідно з вимогами ст. 260 ГПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 174 ГПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Частиною 11 ст. 176 ГПК України також визначено, що суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Однак, суд апеляційної інстанції помилково, всупереч наведеним нормам не залишив апеляційну скаргу ТОВ "ВС Строймастер" без руху ні на стадії вирішення питання про прийняття апеляційної скарги, ні після відкриття апеляційного провадження, а вирішив питання про доплату судового збору ТОВ «ВС Строймастер» за результатом розгляду апеляційної скарги. Разом із тим, зазначене процесуальне порушення не призвело до ухвалення незаконного судового рішення апеляційним судом. В той же час ГПК України покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок за результатами розгляду апеляційної скарги здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції».

При зверненні із позовом заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва визначено ціну позову у розмірі 473 000 грн та сплачено судовий збір у розмірі 9 365 грн (7 095 грн - судовий збір за подання позову майнового характеру та 2 270 грн - судовий збір за подання позову немайнового характеру) (том 1, а. с. 20, 23). Тобто позивачем сплачено судовий збір лише за одну позовну вимогу майнового характеру.

Оскільки прокурором у цій справі заявлено дві майнові вимоги (передання спірної квартири у власність та витребування спірної квартири), то з Київської міської прокуратури в дохід держави належить достягнути 7 095 грн судового збору за подання позову майнового характеру.

Керуючись статтями 141, 396, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року скасувати.

В задоволенні позову заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, її передання у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та витребування майна, відмовити.

Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 14 049 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 18 730 грн за подання касаційної скарги.

Стягнути з Київської міської прокуратури на користь держави 7 095 грн судового збору за подання позову майнового характеру.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. Є. Червинська