Справа № 192/805/24
Провадження № 2-з/192/18/24
Ухвала

Іменем України

15 квітня 2024 року

Суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області Ковальчук Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романченко Дар`я Ігорівна, про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна,

встановила:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить:

1) визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

Ford Transit Custom 2016 року, державний номер НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 ;

частки Генеруючої установки, яка встановлена за адресою приватного домогосподарства: АДРЕСА_1 яка зареєстрована на підставі заяви-повідомлення про встановлення генеруючої установки від 14 лютого 2022 року № 100192789 з відповідним розподілом отримуваного доходу;

2) визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на KIA Mohave 2011 року, державний номер НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 .

Разом з позовною заява до суду подано заяву про забезпечення позову, позивач просить здійснити забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту із забороною вчинення будь-яких дій по відчуженню такого майна, до вирішення справи по суті на такі автомобілі:

1) KIA Mohave 2011 року, державний номер НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 ;

2) Ford Transit Custom 2016 року, державний номер НОМЕР_7 , VIN НОМЕР_3 .

Заява про забезпечення позову обґрунтовується тим, що між позивачем та відповідачем 06 листопада 1999 року було укладено шлюб. У період спільного сумісного життя були придбані вказані автомобілі майно. Транспортні засоби були зареєстровані за Відповідачем 07.02.2012 та 17.11.2020, що підтверджується Витягами з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів. Технічні паспорти на автомобілі позивач не має можливості надати Відповідач забрав усі документи собі та не йде жодним чином на контакт. Генеруюча установка, яка встановлена за адресою приватного домогосподарства: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на підставі заяви-повідомлення про встановлення генеруючої установки від 14 лютого 2022 року № 100192789.

Протягом усього свого життя позивач офіційно працювала та вкладала грошові кошти на благо сім`ї, її розвитку та достатку, що підтверджується наданою копією трудової книжки та відомостями про страховий стаж. Останніми роками подружнє життя позивача та відповідача не складається, оскільки останній проживає з іншою особою та веде з нею спільний побут, у зв`язку з чим у найближчому майбутньому позивач має намір розірвати шлюб. Однак, до розірвання шлюбу, позивач, користуючись своїми правами, бажає здійснити поділ спільного сумісного майна, що відповідає нормам ст. 69 СК України, де зазначено, що якщо шлюб не розірвано, але чоловік та дружина проживають окремо у зв?язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, то майно, набуте сторонами за цей період може бути за рішенням суду визнане роздільним. Оскільки все вище перелічене майно було придбано, накопичено позивачем та відповідачем у період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Позивач неодноразово зверталася до відповідача задля вирішення спору про поділ спільного майна у досудовому порядку, однак, останній не бажає спілкуватися та вести переговори. Проте, наразі є підстави вважати, що відповідач без згоди позивача може відчужити на користь третіх осіб зазначені вище автомобілі. Більше того, відповідач неодноразово повідомляв позивача про потенційний намір продати автомобілі без її згоди, скориставшись тим, що реєстрація здійснена на нього. 04.04.2024 відповідач прийшов до позивача з наміром забрати транспортний засіб, що, шляхом відеозйомки, намагалася зафіксувати позивач. Однак, відповідач вихопив телефон позивача та розбив його. На підставі чого була подана заява до поліції. Отже, є реальні підстави вважати, що відповідач може розпорядитися вищезазначеним майном, що знаходиться в нього на праві власності та відчужити його на користь інших осіб, для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду у майбутньому.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 756/2609/2020 (провадження № 61-11479св20) зазначено, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-72919) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настали внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

Перевіривши обґрунтованість заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку відмову у її задоволенні.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 даного Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Позивач посилається на те, що транспортні засоби були зареєстровані за відповідачем 07.02.2012 та 17.11.2020, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

Суд зазначає, що у наданих суду копіях витягів наявна така інформація:

у витязі щодо транспортного засобу «FORD TRANSIT CUSTOM»: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , марка «FORD», модель «TRANSIT CUSTOM», рік випуску 2016, дата державної реєстрації: 17.11.2020, об`єм (потужність) двигуна, см3 1995;

у витязі щодо транспортного засобу «KIA MOHAVE»: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , марка «KIA», модель «MOHAVE», рік випуску 2011, дата державної реєстрації: 07.02.2012, об`єм (потужність) двигуна, см3 2959.

Суд звертає увагу, що у витягах відсутня інформація про реєстраційні номери транспортних засобів, а також, про те, що ОСОБА_2 є власником вказаних транспортних засобів.

За таких обставин суд не може ідентифікувати транспорті, вказані у витягах як такі, на які позивач просить накласти арешт, а також дійти висновку, що вони належать або підлягають передачі відповідачеві.

Тому у задоволенні заяви про забезпечення позову суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України,

постановила:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.В. Ковальчук