Номер провадження: 22-ц/813/5071/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення безпідставно набутих аліментів, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мурзенко М.В. 28 лютого 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2023 року до суду першої інстанції звернувся представник ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив суд: припинити стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2017 року по справі №766/2350/16-ц та виконавчого листа від 09 березня 2017 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набути аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , сплачені батьком, у розмірі 78410,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін народились двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначав, що з вересня місяця 2021 року одна із спільних дітей сторін - ОСОБА_3 , вирішила переїхати та постійно проживати разом із батьком. Відповідно, починаючи з 01 вересня 2021 року, спільна дочка сторін ОСОБА_3 проживає із батьком та має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 . Вказана обставина щодо підтвердження місця проживання ОСОБА_3 зафіксована Актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Одеської міської ради від 01 травня 2023 року та довідкою №П4-24781-ф/л віл 18 лютого 2023 року про реєстрацію місця проживання особи. Однак, ОСОБА_2 продовжував сплачувати за рішенням суду 20% розміру від усіх доходів позивача аліменти на обох дітей на користь відповідача, як на ОСОБА_4 , так і на ОСОБА_3 . А саме, починаючи з вересня місяця 2021 року по грудень 2022 року, ОСОБА_2 перерахував на користь відповідача аліменти на дітей суму у розмірі 203270,04 грн., а з січня 2023 року і по травень 2023 року - суму у розмірі 63030,16 грн. Отримані за період з 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 грошові кошти в якості аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 відповідачка не витрачає на її утримання, а використовує в особистих цілях, що суперечить ст. 180 СК України. У зв`язку з тим, що дитина мешкає разом з батьком, та потребує його матеріального утримання, позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року позов було задоволено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 січня 2024 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Припинено стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2017 року по справі №766/2350/16-ц та виконавчого листа від 09 березня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму безпідставно набутих аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 78410 грн. 43 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі заявник зазначає про неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права через досягнення донькою ОСОБА_3 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що грошові кошти були набуті відповідачем як аліменти на виконання чинного рішення суду, тобто не безпідставно, до того ж відсутні належні докази недобросовісного їх набуття, на підставі чого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення безпідставно набутих аліментів.

Сторони про розгляд справи на 11 червня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2001 року, рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 квітня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 36, т. 1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 листопада 2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2013 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 25, т. 1).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 березня 2017 року по справі № 766/2350/16-ц було зменшено розмір аліментів, що стягуються згідно рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 листопада 2013 року по цивільній справі №666/5189/13-ц, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/3 частини до 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дітьми повноліття (а.с. 26, т. 1).

Колегія суддів вважає доведеним належними доказами та не спростований відповідачем той факт, що ОСОБА_3 з вересня 2021 року проживає з позивачем, що підтверджується її показаннями як свідка в судовому засіданні, а також підтверджується копією акту обстеження умов проживання, складеного головним спеціалістом ССД ОМР від 01 травня 2023 року (а.с.14, т.1).

З довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № П4-2481-ф/л від 18 лютого 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована з 18 лютого 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 123).

З довідки ТОВ «Метало Гальва Україна» від 06 червня 2023 року № 10 вбачається, що ОСОБА_2 працює у ТОВ «Метало Гальва Україна» з 27 березня 2020 року по теперішній час на посаді директора (а.с. 24, т. 1).

З довідки від 06 червня 2023 року № 7 вбачається, що сума аліментів, яка була відрахована із заробітку ОСОБА_2 за період з лютого по грудень 2022 року включно, складає 118946 грн. 95 коп. (а.с.67, т.1).

З довідки від 06 червня 2023 року № 8вбачається, що сума аліментів, яка була відрахована із заробітку ОСОБА_2 за період з січня по травень 2023 року включно, складає 63030 грн. 43 коп. (а.с. 66, т. 1).

Факт перерахування зазначених сум відповідачу підтверджується копіями відповідних платіжних інструкцій (а.с. 228-250, т. 1, 1-5, т. 2).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що частка аліментів, яка була отримана відповідачем на утримання ОСОБА_3 за період з лютого 2022 року по травень 2023 року, складає 90988 грн. 56 коп.

Згідно ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти сплачуються тому з батьків з ким проживають діти.

Згідно ч. 1 2 та 3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частинами 1 та 2 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина.

Як вже вказувалось вище, допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3 надала показання, згідно яких вона дійсно з 2021 року постійно проживає з батьком, знаходиться на його утриманні, а мати їй нерегулярно перераховує кошти на картку.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом із батьком з вересня 2021 року, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на підставі положень ст. 180 СК України, ст. 273 ЦПК України, стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 підлягало припиненню.

Викладені у запереченні на позов та у апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права через досягнення ОСОБА_3 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , є необгрунтованими, оскільки на момент подачі позову та розгляду справи судом першої інстанції дитина повноліття не досягла, і вирішення судом питання про припинення про наявність правових підстав для стягнення аліментів внесло юридичну визначеність у спірні правовідносини сторін.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позов в частині вимог про припинення сплати аліментів підлягав задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про повернення безпідставно одержаних коштів.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є відновлення права позивача на повернення безпідставно набутих аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , у розмірі 78410,43 грн., сплачених ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Підставою позову ОСОБА_2 зазначав положення ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, при цьому п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України передбачає, що не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тобто, зазначене є кондикційними зобов`язаннями.

У даному випадку, грошові кошти сплачувались позивачем на користь відповідача на виконання рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09.03.2017 року по справі № 766/2350/16-ц, яким було зменшено розмір аліментів, що стягувались згідно рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 листопада 2013 року по цивільній справі №666/5189/13-ц, тобто, грошові кошти отримувались ОСОБА_1 на законних підставах.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що вимоги позивача не відносяться до кондикційних зобов`язань, оскільки зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів.

Як вже вказувалось вище, за загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз ч. 1 ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмується, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

У справі, що переглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку ОСОБА_1 , зворотного позивачем не доведено, а також не надано доказів того, що аліменти витрачались відповідачкою виключно на власні потреби.

З показань ОСОБА_3 вбачається, що мати нерегулярно перераховує їй грошові кошти на картку, однак, зі вказаного не вбачається, що аліменти на утримання доньки не перераховуються ОСОБА_1 взагалі, бо перераховуються у меншому розмірі.

Таким чином, за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року в частині позовних вимог про стягнення безпідставно набутих аліментів, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у зазначеній частині, з наведених вище підстав.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 1 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ст. 137 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених ОСОБА_1 у суді першої інстанції витрат на правничу допомогу, представник заявника - адвокат Чумаченко С.О., надав суду першої інстанції копії Договору про надання правничої допомоги від 15 грудня 2023 року, та Акт №1 здачі-приймання наданих послуг від 27 лютого 2024 року до Договору про надання правничої допомоги від 15 грудня 2023 року, за яким вартість вже наданих адвокатом послуг з надання правничої допомоги складає 15200 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , на підставі положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, а також з урахуванням обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, ціни позову, значення справи для сторін, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені відповідачкою у суді першої інстанції, в загальній сумі 5000 грн.

Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подачу апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2103 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року - скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих аліментів.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих аліментів - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень, та судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 2103 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 червня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе