Справа № 359/9308/23
Провадження № 2/359/548/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Ліман А.Г.,

за участі представника позивача адвоката Новоселецької О.А. та відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Білика Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

21 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просила : 1) збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, визначивши розмір аліментів у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 104 529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року.

Вимоги обгрунтовано тим, що на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, постановленого у цивільній справі за № 359/7145/15-ц, з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 стягуються аліменти в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 04 серпня 2015 року. ОСОБА_1 в добровільному порядку рішення суду не виконував та аліменти на утримання сина не сплачував. Лише після отримання в серпня 2023 року довідку розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, направлену відповідачу державним виконавцем, в серпні 2023 року ОСОБА_1 сплатив 3060,00 грн. Згідно даної довідки заборгованість зі сплати аліментів за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року становить 106 181, 00 коп. Дитина проживає разом з мамою ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 .

Зважаючи на це та вимоги ст. 180, 182, 192, 196 СК України, ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», ст. 273 ЦПК України ОСОБА_2 просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`ясне-но права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

26 листопада 2023 року, 05 грудня 2023 року відповідав подавав до суду відзив (заперечення) на позов та 18 січня 2024 року заперечення на відповідь на відзив, якими позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали 4 роки разом як сім`я, дуже хотіли дитину, але перші вагітності були невдалими і лише з третьої спроби, за допомоги ЕКО, народився син ОСОБА_4 . Позивач приховала від відповідача та придбала за їх спільні грошові кошти квартиру, коли сину було 9 місяців. Коли сину виповнився рік, до них переїхала та проживала мама ОСОБА_2 .. В цей період, тишком від ОСОБА_1 , позивач разом з її мамою робили ремонт в придбаній квартирі. 02 січня 2015 року, коли відповідач був на роботі, позивач зібрала сина та всі речі, які побажала за необхідне, та виїхала з спільної квартири, де вони проживали разом.

На поділ спільно нажитого майна відповідач не подавав, оскільки з ОСОБА_2 проживав їх спільний син. Наведені дії позивача привели до міркувань відповідача про те, що ОСОБА_2 обманом, шахрайським способом, скориставшись довірою, використала його як донора для запліднення, а також привласнила нажите ними майно та спільні грошові кошти. Наразі обидві квартири, в тому числі і та, що придбана за їх спільні кошти, здаються позивачем в оренду, ОСОБА_2 має стабільний дохід та дитина повністю матеріально забезпечена.

ОСОБА_1 вважає себе ошуканим позивачкою, залишився без сина, оскільки ОСОБА_2 не дає вільно бачитись і спілкуватись відповідачу з дитиною. Йому та друзям позивач неодноразово казала, що не буде пред`являти рішення суду про стягнення аліментів до ДВС, оскільки їй нічого від ОСОБА_1 не потрібно. В 2016 році відповідач переніс важку травму по перелому обох п`яткових кісток на кінцівках з хірургічним втручанням та тривалою реабілітацією. Через це ОСОБА_1 не може постійно працювати та не має стабільного доходу, наразі є безробітним. Також зазначив, що аліменти на підставі судового рішення не сплачував, оскільки вважав, що у позивача залишилась квартира, яку вона придбала за їх спільні грошові кошти, яку вона здає в оренду та отримує від неї грошові кошти, за рахунок яких і забезпечує потреби сина.

Про відкрите виконавче провадження з виконання судового рішення суду від 2015 року про стягнення аліментів, ОСОБА_1 дізнався лише в серпні 2023 року, отримавши вперше листа державного виконавця, і тоді його мама ОСОБА_5 почала перераховувати грошові кошти на сплату аліментів. До цього моменту ОСОБА_1 не знав про відкрите виконавче провадження, жодних листів, повідомлень та постанови про відкриття виконавчого провадження не отримував, та й сама ОСОБА_2 не повідомляла його про пред`явлення рішення суду до примусового виконання. Також відповідач зазначив, що як тільки йому стало відомо про відкрите виконавче провадження, він почав систематично перераховувати грошові кошти на сплату аліментів, що свідчить про відсутність у нього намірів ухилятись від виконання судового рішення про стягнення аліментів та щодо утримання єдиного сина. З урахуванням наведеного вважає відсутніми підстав для збільшення визначеного судовим рішенням розміру аліментів та стягнення пені за прострочення їх сплати.

27 грудня 2023 року представник позивача адвокат Новоселецька О.А. подала відповідь на відзив, у якій наполягала на задоволенні позову в повному обсязі та додатково пояснила наступне. Відповідач визнав свою обізнаність про судове рішення від 07 жовтня 2015 року про стягнення з нього аліментів на ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 та цей факт додатково підтверджується самим рішенням, постановленим у цивільній справі за № 359/7145/15-ц, оскільки ОСОБА_1 був присутнім в судовому засіданні під час постановлення даного судового рішення та визнав пред`явлений до нього позов. Відтак, відповідач знав про свій обов`язок сплачувати аліменти на утримання сина, проте не подав до суду жодних доказів на підтвердження добровільного самостійного виконання судового рішення починаючи з серпня 2015 року. Більш того, ОСОБА_1 , у своєму відзиві підтвердив той факт, що не сплачував аліменти, оскільки ОСОБА_2 не просила його про це. В свою чергу, факт наявності заборгованості по сплаті аліментів відповідачем не заперечується і не спростовується, а тому, в силу вимог ст. 196 СК України, з ОСОБА_1 підлягає стягненню неустойка (пеня) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

Вимога про зміну розміру стягуваних аліментів на частки від доходу відповідача, повністю відповідає нормам СК України, адже 1000, 00 грн., на сьогоднішній день, це навіть менше від встановленого ст. 182 СК України мінімального граничного розміру аліментів на одну дитини, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833,00 грн., відтак мінімальний розмір аліментів на дитину даного віку становить 1416, 50 грн.).

Ухвалою суду від 11 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін.

В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Натомість позивач уповноважила представляти власні інтереси в суді адвоката Новоселецьку О.А., яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, зважаючи на доводи, наведені у позові та відповіді на відзив відповідача.

Відповідач та його представник адвокат Білик Г.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні виходячи з поясненнях, наданих в чисельних відзивах на позов та запереченнях позивача на відповідь на відзив.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, а також повно та всебічно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч.1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 30 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстру-вали шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що зроблений актовий запис № 784. Наведене підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1 виданого 30 грудня 2011 року.

Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 18 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування Служба в справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання.

Крім того, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, постановленого у цивільній справі № 359/7145/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина задоволено та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 04 серпня 2015 року, до дня досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2015 року у вказаному вище судовому рішенні від 07 жовтня 2015 року виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення щодо дати народження дитини, а саме виправлено « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на вірне « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вказані судові рішення набрали законної сили, а обставини, встановлені у них, визнаються і не заперечуються сторонами. В свою чергу, у суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У частинах 1, 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

В частині 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі за № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме : зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Отже, статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема : зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновує-ться на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

17 травня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягненні аліментів», яким збільшено мінімальний розмір аліментів на дитину з 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 50 %. Даний Закон набув чинності 08 липня 2017 року.

Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задово-лення основних соціальних і культурних потреб особистості.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років станом на 01 січня становив 2833, 00 грн., а відповідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня становив 3196,00 грн..

За змістом ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що визначений рішенням Бориспіль-ського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000, 00 грн. не відповідає інтересам дитини та суперечить нормам, вказаним у ст. 182 СК України та Закону України «Про прожитковий мінімум», а тому може бути збільшеним (зміненим) за позовом стягувача.

При цьому, судом встановлено і не заперечується сторонами, що наразі відповідач офіційно не працевлаштований. Докази протилежного суду сторонами не надані.

Встановлено, що на утриманні відповідача інші неповнолітні чи малолітні діти не перебувають. Виконавче провадження № 3410697, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-949 від 02 липня 2010 року, виданого 10 січня 2006 року Бориспільським міськ-районним судом Київської області, щодо стягнення ОСОБА_7 з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 300, 00 грн. щомісячно, на підставі постанови державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області від 07 березня 2023 року, повернене стягувачу.

Доказів того, що батьки ОСОБА_1 чи інші непрацездатні особи перебувають на його утриманні, матеріали справи також не містять.

Також встановлено, що ОСОБА_1 за станом здоров`я не має перешкод до працевлаштування та не є інвалідом. Докази протилежного, як то висновок МСЕК з відповідними застереженнями щодо наявності перешкод у виконанні певного виду робіт чи обмеження у навантаженні на відповідача, копії посвідчення інваліда, виданого на ім`я ОСОБА_8 , до матеріалів справи не додано.

З урахуванням наведеного суд також звертає увагу на те, що перенесена ОСОБА_1 в 2016 році травма п`яткових кісток та подальше хірургічне втручання, тривала реабілітація протягом 2017 року, не свідчать про погіршення, станом на день розгляду справи судом, стану здоров`я відповідача. Більш того, ОСОБА_1 , з цих підстав (погіршання стану здоров`я) не звертався до суду з позовними вимогами про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 . Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Також встановлено, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з мамою ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні. Наведене підтверджується Витягами з реєстру територіаль-ної громади за № 2023/006332823 та № 2023/006342047 від 14 серпня 2023 року. Наведене, в свою чергу, визнається і не заперечується також і відповідачем у справі.

Зважаючи на це, суд погоджується з доводами позивача, що у зв`язку з суттєвим збільшенням вартості життя, зміною розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, розмір аліментів, який стягнуто за судовим рішення від 07 жовтня 2015 року з відповідача у розмірі 1000 грн. 00 коп., не може в повній мірі забезпечити належний рівень піклування батька про стан здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Враховуючи на встановлені вище обставини та приймаючи до уваги загальні правила щодо визначення часток аліментів на одну дитину, суд приходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у спосіб зміни розміру аліментів, які остання отримує на утримання сина ОСОБА_4 від відповідача з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. 00 коп. щомісячно, на 1/4 частину його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо погіршення матеріаль-ного становища та неможливість сплачувати аліменти на утримання дитини в більшому розмірі, оскільки доказів протилежного до суду не подано, як і не надано доказів з податкових органів про отримувані ним доходи наразі в порівнянні з роком, у якому судом присуджено виплату аліментів на сина ОСОБА_3 ..

З роз`яснення, викладеного Пленумом Верховного Суду України у п.23 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за № 5 від 15 травня 2006 року вбачається, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

У зв`язку з цим, розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який визначений даним судовим рішенням, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , починаючи з дня набрання даним судовим рішенням законної сили.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 104 529, 34 грн. за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року, суд зазначає наступне.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року, постановленого у цивільній справі № 359/7145/15-ц, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 04 серпня 2015 року, до дня досягнення дитиною повноліття, позивачем пред`явлено до Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції (далі по тексту - ВДВС) для примусового виконання.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У зв`язку з цим, 18 листопада 2015 року ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49385111.

Відповідно ч. 2, 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постано-ві державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати ріше-ння у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішен-ня про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно ч. 1 ст. 31 вказаного Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адреса-там із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно ст. 47 цього Закону, що над-силаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважає-ться повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконав-чому документі.

На виконання ухвали суду про витребування доказів начальник ВДВС підтвердила факт винесення18 листопада 2015 року постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 49385111 за виконавчим листом № 2/359/2138/2015 від 12 листопада 2015 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, доказів направлення вказаної постанови сторонам виконавчого провадження, як то копія журналу реєстрації вихідної / вхідної кореспонденції, копія реєстрів на відправлення кореспонденції, копії квитанцій на відправку рекомендованої кореспон-денції, копії зворотного повідомлення з розпискою про отримання адресатом до суду сторонами чи ВДВС на запит суду, не надано.

В свою чергу твердження ВДВС про те, що згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України за № 1829/5 від 07 червня 2017 року, строк зберігання журналу реєстрації вихідної кореспонденції становить 3 роки, та про те, що згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, який затверджено наказом Міністерства юстиції України за № 578/5 від 12 квітня 2012 року, реєстри на відправлену кореспонденцію, квитанції на відправку рекомендованої кореспонденції зберігаються 1 рік, суд оцінює критично з огляду на наступне.

У разі належного виконання державним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження обов`язків, передбачених у ст. 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження», в матеріалах виконавчого провадження, беззаперечно, має залишитись оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення уповно-важеною особою відділу зв`язку АТ Укрпошта з відміткою про вид вручення адресату (особисто, за дорученням, тощо) та з особистим підписом особи, із зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові особи, якій вручено дане поштове відправлення.

Попри це, ВДВС, на запит суду, та сторонами у справі, не надано жодних доказів направлення з рекомендованим повідомленням стягувачу та боржнику постанови від 18 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 49385111 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі за № 560/6452/22 зазначено, що законодавством на державного виконавця покладено обов`язок надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій покладе-них законом на останніх. Така вимога закону обумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки, протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку.

Відсутність доказів направлення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, а також інших постанов, прийнятих державним виконавцем у межах виконавчого провадження з метою виконання судового рішення боржнику свідчить про порушення прав останнього бути обізнаним про хід виконавчого провадження та на здійснення своєчасних процесуальних заходів для запобігання порушенню його прав та охоронюваних законом інтересів (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі за № 380/9077/22).

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 лютого 2021 року у справі за № 756/9582/14-ц, боржник має бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, а державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання ним копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.

За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене, за відсутності інших доказів у справі, свідчить про неповідомлення боржника ОСОБА_1 державним виконавцем у передбачений Законом спосіб про відкриття виконавчого провадження ВП № 49385111. Відтак відповідач не був обізнаним про пред`явлення позивачем виконавчого листа № 2/359/2138/2015, що видано 12 листопада 2015 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, до ВДВС з метою примусового виконання та був позбавленим можливості добровільно виконати покладені на нього державним виконавцем обов`язків, зазначених у постанові.

Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодав-ства, цивільні права та обов`язки можуть виникати із рішення суду.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно положень ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно положень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі за № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно ч. 4 ст. 71 цього Закону виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборго-ваності із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Разом із цим, для застосування зазначеної вище санкції (стягнення неустойки) до платника аліментів необхідні такі умови : існування заборгованості зі сплати аліментів, встанов-лених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно ч. 1ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Судом встановлено та не спростовується доказами у справі, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не існувало домовленості щодо порядку та строків сплати присуджених за судовим рішенням аліментів, відсутній також і нотаріально посвідчений між ними договір про участь батька в утриманні сина чи про відчуження ОСОБА_1 на користь сина майна в рахунок сплати аліментів.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року, виданої 04 вересня 2023 року державним виконавцем в рамках ВП № 49385111, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 106 181, 00 грн.

Матеріали справи не містять доказів скасування даної довідки розрахунку заборго-ваності по сплаті аліментів, відтак заборгованість ОСОБА_1 у наведеному розмірі та за вказаний період визнається судом дійсною.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що позивач не просить суд та не заявила відповідного змісту вимогу про стягнення з відповідача на її користь наявної заборго-ваності зі сплати аліментів.

Також встановлено, що відповідачем не подано до суду жодних доказів добровільного виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за № 359/7145/15-ц за його участі, щодо перерахування / сплати ОСОБА_1 на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 аліментів за період з 04 серпня 2015 року по 31 серпня 2023 року.

Разом з тим, сторонами у справі також не подано до суду жодних доказів щодо повідомлення ОСОБА_2 відповідача про спосіб (номер рахунку, відкритого в банківській установі чи у відділенні зв`язку, номер банківської карти, тощо), у який ОСОБА_1 мав перераховувати позивачу аліменти в розмірі 1000 грн. 00 коп. на утримання дитини на виконання судового рішення від 07 жовтня 2015 року. Відтак, відповідачу не були відомі реквізити позивача для сплати аліментів.

З Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, сформованої 11 квітня 2023 року, щодо ОСОБА_1 та довідки ТОВ «Пересувна механізована колона - 10» за № 3 від 24 березня 2015 року вбачається, що відповідач протягом 1999 2010 років був офіційно працевлаштованим. Однак починаючи з жовтня 2010 року ОСОБА_1 не здійснював жодної трудової діяльності.

Наведене, на переконання суду, також свідчить про неможливість в добровільному порядку виконати ОСОБА_1 обов`язку щодо спати аліментів на утримання сина шляхом подачі роботодавцю заяви про відрахування з його заробітків коштів на аліменти.

Підсумовуючи наведені вище висновки суду та встановлені обставини, суд приходить висновку про відсутність в діях відповідача винної поведінки, що призвела до виникнення заборгованості зі сплати аліментів.

Відтак, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_1 санкцій, перебачених у ст. 196 СК України, а тому позов ОСОБА_2 в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно ч. ст. 133 та ч.1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення вимог позивача та те, що ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору за вимоги пов`язані з аліментами на утримання дитини, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь держави України судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 259-260, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів задовольнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Бориспіль-ського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі № 359/7145/15-ц з твердої грошової суми в розмірі 1000 грн. 00 коп. щомісячно на 1/4 частку з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня набрання даним рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Відомості про позивача : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 23 лютого 2012 року Євпаторійський МВ ГУ МВС України в АР Крим, РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 .

Відомості про відповідача : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_5 виданий 12 грудня 1997 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП - НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 грудня 2024 року .

Суддя Л.В. Яковлєва