ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м.Суми

Справа №591/6781/23

Номер провадження 22-ц/816/960/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач виконавчий комітет Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року, в складі судді Клименко А.Я., ухваленого у м. Суми, повний текст якого виготовлено 30 січня 2024 року,

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року до суду звернулася позивачка ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є донькою ОСОБА_2 , який був прийнятий на квартирний облік 20.09.1990 року рішенням виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів №194 у складі сім`ї з 4-х осіб на першочерговий квартирний облік для отримання протягом трьох місяців житла за номером №13201 та включений до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, як офіцера звільненого з військової служби по скороченню штатів 23.03.1990 року, однак в подальшому був знятий з обліку відповідно до п.2 ч. 2 ст. 40 ЖК України, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Рішенням Конституційного Суду вказана норма була визнана неконституційною. Таким чином, впродовж 33 років відповідач не забезпечив позивачку житлом та не виплатив компенсацію за належне для отримання жиле приміщення. Вважає, такими діями їй завдано моральну шкоду в сумі 600000 грн., яку просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його невмотивованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради кошти в розмірі 680000 грн на її користь, за завдану моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд лишив поза увагою те, що позов подано про відшкодування моральної шкоди, а також, що нею у позові та у відповіді на відзив було наведено фактичні дані, що дискримінація мала місце, а саме відповідач не виконав приписи Постанови Ради Міністрів Української РСР № 470 від 11 грудня 1984 року (п. 45) Правил обліку громадян; ст.ст. 36, 40, 48-1 ЖК України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та впродовж 24 років (від 20.09.1990 р. до 18 .02.2014 р.). Вважає що фактично була вчинена пряма дискримінація, була порушена черговість щодо забезпечення її (у складі сім`ї) житлом згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством до зняття з обліку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд не стягувати з виконавчого комітету Сумської міської ради кошти в розмірі 680000,00 грн на користь позивача, враховуючи те, що відповідач жодним чином не порушує прав позивачки, всі дії були здійснені відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін до апеляційного суду необов`язковою, позиція відповідача є чіткою і зрозумілою.

Позивач ОСОБА_1 повідомлена належним чином, проте в судове засідання не з`явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , який з 1976 року по 1990 рік проходив військову службу. У 1990 році був звільнений з військової служби за скороченням штатів. Після звільнення з військової служби ОСОБА_2 приїхав до м. Суми та протягом півроку тимчасово проживав без реєстрації у матері своєї дружини, а 20 вересня 1990 року складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 , був взятий Сумською міською радою на першочерговий квартирний облік для отримання протягом трьох місяців житла за номером №13201 та включений до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, як офіцера звільненого з військової служби по скороченню штатів 23.03.1990 року (а.с.36).

Однак, після взяття на квартирний облік ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю виїхав із м. Суми. Наразі останнім зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 .

Засіданням громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Сумської міської ради від 09 січня 2014 року було вирішено питання про зняття батька позивачки ОСОБА_2 відповідно до вимог житлового законодавства з квартирного обліку і 18 лютого 2014 року рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №85 ОСОБА_2 був знятий з квартирного обліку на підставі ст.40 ЖК України, як не проживаючий у м. Суми (а.с.35).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що в діях виконавчого комітету дискримінаційних чи неправомірних дій відносно позивачки та завдання їй збитків не встановлено. Рішення, на підставі, якого знято з обліку батька позивачки не скасовано, на момент його прийняття норма, яка була застосована, як підстава для зняття з обліку, була чинною та підлягала застосуванню, а тому відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 40 Житлового кодексу Української РСР (чинної на момент прийняття рішення виконавчим комітетом) громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. ст.40 Житлового кодексу Української РСР (у редакції на момент прийняття рішення виконавчим комітетом) громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.

Рішенням Конституційного Суду №5-р (ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року, пункт 2 частини другої статті 40 Кодексу визнано таким, що суперечить приписам частини другої статті 24, частини першої статті 33 Основного Закону України та є неконституційним.

Отже, пункт 2 частини другої статті 40 Житлового кодексу України, визнаний неконституційним, втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до приписів ст. 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа має право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації.

Порядок відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди визначається Цивільним кодексом України та іншими законами.

Згідно п. 6) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, на момент прийняття відповідачем 18.02.2014 р. рішення № 85 про зняття з квартирного обліку батька позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , пункт 2 частини 2 статті 40 ЖК України був чинним, а у подальшому визнання його неконституційним не тягне за собою автоматичного скасування чи визнання нечинним вказаного рішення виконавчого комітету Сумської міської ради, яке і на даний час не скасоване.

Відтак, в діях органу місцевого самоврядування не встановлено неправомірності або незаконності на момент прийняття рішення, а застосуванням вказаної норми відповідачем (при знятті батька позивачки з квартирного обліку) не було вчинено прямої дискримінації щодо позивачки.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції позивачка не спростувала наведене.

З урахуванням зазначеного, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов