Справа № 345/1255/24
Провадження № 22-ц/4808/562/24
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Михайлюка Назара Миколайовича на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування заяви заявник зазначав, що з 14.06.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , мають малолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилався на те, що з 15.12.2022 року подружні стосунки з дружиною припинив і вона разом з ним та синами не проживає. Мати синів матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні не бере, самоусунулась від виконання материнських обов`язків, внаслідок чого він змушений поставити питання про стягнення аліментів у судовому порядку.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ..

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить вищезазначену ухвалу скасувати та направити справу про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що п. 7 ч. 1 статті 168 ЦПК України передбачено, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. В противагу даним імперативним приписам суд вказав, що надана заявником копія акту про проживання дітей разом із ним не може бути прийнята судом, як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки допит свідків, а саме осіб, які підписали вказаний акт, у наказному провадженні не передбачено. Тобто у цьому випадку, підлягає встановленню право заявника на отримання аліментів, і це не може вирішуватись у наказному провадженні. Таким чином, апелянт стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі наказного провадження та розглянув кожен доказ окремо, надав йому оцінки, визначив чи доказ допустимий та достовірний, що не притаманно саме у наказному провадженню на відміну від позовного провадження, що стало наслідком порушення процесуальних норм судом.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги наухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні поданої заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції встановив, що з копій документів не підтверджуються обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, не вбачається відсутності спору, оскільки не додано належних доказів які б підтверджували, що неповнолітні діти проживають з заявником. Надана заявником копія акту про проживання дітей разом із ним не булла прийнята судом як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки допит свідків, а саме осіб, які підписали вказаний акт, у наказному провадженні не передбачено. Тобто у такому випадку, підлягає встановленню право заявника на отримання аліментів, і це не може вирішуватись у наказному провадженні.

Апеляційний суд із викладеним погоджується з огляду на наступне

Згідно з ч.1ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.4, 5 ч. 1ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною першою статті 165 ЦПК України передбачено перелік підстав, за якими суддя відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до ч.3 ст.165 ЦПК України у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Встановлено, що 21 лютого 2024 року до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину (а.с. 1-41).

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу ОСОБА_1 вважав, що у нього є право звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів до ОСОБА_2 в порядку видачі судового наказу.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, заявником не підтверджено належним чином факт проживання з ним дітей. Акт, складений представниками трудового колективу заявника, не може вважатися таким доказом, оскільки директор та інші працівники ТОВ «М-Монтаж» не має таких повноважень, встановлених законом, і не відносяться до визначених законом органів, що здійснюють реєстрацію факту проживання громадян, або обстежують соціально-побутові умови.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Отже, висновок суду про відмову у видачі судового наказу, є правильним, оскільки ОСОБА_1 не належно обґрунтував свої вимоги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 166 ЦПК відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, суддя відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Із змісту наведеної норми слідує, що суть наказаного провадження полягає в тому, що вимоги заявника мають бути безспірними, обґрунтованими, та відповідати положенням цивільного процесуального законодавства в частині вимог до заяви про видачу судового наказу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом було правильно застосовано норми процесуального права. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2024 року.

Головуюча суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська