Справа № 158/887/24
Провадження № 2/0158/318/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2024 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Польової М.М.,
з участю секретаря судового засідання Сороки І.Є.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки у спадковому майні,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ) визначення частки у спадковому майні.
Крім того, до відкриття провадження у справі позивач уточнила позовні вимоги та просила визначити, що її частка у спадщині після смерті чоловіка ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку становить 1/2.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.04.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не прибув, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини неприбуття суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.
Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.08.2021 (а.с.12).
Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла його дружина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 09.07.1988; копією свідоцтва про право на спадщину за законом №1-402 від 10.03.2023; матеріалами спадкової справи (а.с.13-14, 52-72).
Також із матеріалів спадкової справи слідує, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 немає.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1-402 від 10.03.2023 позивач стала власником 64/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 (а.с.14).
ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак постановою №219/02-31 від 14.03.2024 державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з невідповідністю частки земельної ділянки до частки житлового будинку (а.с.24).
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відсутність визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, порушує її право на отримання спадщини як спадкоємця. Таким чином, позивач звернулася до суду з метою захисту свого спадкового права.
Згідно із статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Разом з тим цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач просила визначити частку у спадщині після смерті чоловіка, який помер, тобто визначити частку співвласника у праві спільної власності на майно за померлим, що не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.
Інших вимог, зокрема про визнання права власності на спадкове майно, позивачем у даній справі заявлено не було.
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення частки у спадковому майні слід відмовити.
Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті чоловіка.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді з 26.06.2024 по 01.07.2024 повний текст рішення складений 02.07.2024.
Керуючись статтями 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки у спадковому майні відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 02 липня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя Ківерцівського районного суду М.М. Польова