КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3368/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїнии

05 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

25жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 29 червня 2022 року між ним та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І.С., зареєстрований в реєстрі за №2478.

Відповідно п. 1 Договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 756 840,00 грн, що є еквівалентом суми 21 200,00 дол. США за курсом продажу долара США в АТ КБ «Приватбанк» на дату укладання цього договору (1 долар = 35,70 грн).

За умовами п. 1 Договору позики позичальник своїм підписом під цим договором засвідчив факт отримання суми позики.

П. 3 Договору позики передбачено, що повернення позики здійснюватиметься частинами у такі строки та розміри:

- по 29 липня 2022 року - еквівалент 600 дол. США у грн;

- по 29 серпня 2022 року - еквівалент 20 600 дол. США у грн.

Згідно з п. 5 Договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строки, визначені п. 2.2 Договору позики, позичальник сплачує пеню у розмірі 5 % від загальної суми боргу за кожний день прострочки сплати боргу.

Відповідач не повернув позику у передбачені п. 2.2. Договору позики строки та до моменту пред`явлення цього позову. Позичальник мав повернути всю суму позики до 29 серпня 2022 року. Позивач розраховує пеню за період прострочення, починаючи з 30 серпня 2022 року. Вказував, що загальний розмір заборгованості за Договором позики становить 1 783 084, 94 грн, з яких: основна сума боргу - 775 254,32 грн; сума неустойки - 1 007 084,94 грн.

Крім того, позивач посилається на ту обставину, що п. 12 Договору позики передбачено, що позичальник перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка надала письмову згоду дружини на укладення договору позики позичальником, посвідчену приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. 28 червня 2022 року за реєстровим № 618, тому, у зв`язку із чим заборгованість згідно з Договором позики підлягає солідарному стягненню з позичальника та ОСОБА_3 на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь борг розмірі 1783 084,94 грн, та судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу розмірі 775 254,00 грн та судовий збір у розмірі 5 334,15 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні пені та в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пеню в розмірі 300 000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката, надану у цій справі в розмірі 13 500,00 грн, як оплату за виконані роботи, а також у розмірі 20 % від стягнутої судом пені, як винагороду за позитивне для позивача рішення суду у цій справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні стягнення з відповідачів пені, суд послався на Закон України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

Цим пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за такепрострочення. Також вказаним пунктом встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

ОСОБА_1 вважає, що суд неправильно застосував до спірних відносин вказану норму права, оскільки договір позики між позивачем та ОСОБА_2 було укладено вже під час дії цієї норми; сторонам було відомо про її дію, однак, скориставшись таким принципом цивільного права, як свобода договору, сторони передбачили в договорі такий спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Суд міг би вирішити питання про зменшення розміру пені до 300 000 грн, як вважає позивач, однак підстав для відмови в задоволенні цієї вимоги не було.

Крім того, мотиви суду для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат зводяться до того, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про оплату адвокату його гонорару. Такі мотиви суду для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат суперечать нормам законодавства України та судовій практиці.

09 квітня 2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Крекіна М.Д. на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обоє 'язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Звертає увагу апеляційного суду на те, що наведена норма не містить обмежень щодо її застосування до правочинів, укладених після 24 лютого 2022 року, а єдиною умовою її застосування є прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором позики у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Враховуючи, що предметом даного спору є стягнення, зокрема, суми нарахованої пені, що не підлягає списанню відповідно до наведених положень ЦК України, представника ОСОБА_2 - адвоката Крекіна М.Д. вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову в цій частині.

У відзиві також зазначено, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, відмовивши позивачу у стягненні судових витрат на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази сплати вказаного гонорару позивачем, а отже зазначені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами.

Представник позивача - адвокат Гамей В.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній та просив задовольнити її.

Представник відповідача - Крекін М.Д. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважав необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно основний борг за Договором позики у розмірі 775 254, 32 грн.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики, починаючи з 24 лютого 2022 року відповідно до вимог чинного законодавства під час дії воєнного стану.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

З приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є реальним договором згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І.С. зареєстрований в реєстрі №2478.

Матеріали справи, також, містять нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. 28 червня 2022 року заяву, зареєстровану за № 618 ОСОБА_3 , в якій вона дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на передачу в заставу будь-якого придбаного ними у спільному зареєстрованому шлюбі рухомого майна та укладення кредитних договорів, договорів позики та договорів застави транспортних засобів на умовах на його розсуд. Водночас заявила, що такі правочини відповідають інтересам їхньої сім`ї та погодилась з тим, щоб умови договорів визначалися її чоловіком самостійно.

Відповідно до п.2.2 Договору Сторони домовились, що зазначену вище суму коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 29 серпня 2022 року включно.

П. 3 Договору позики передбачено, що повернення позики здійснюватиметься частинами у такі строки та розміри: по 29 липня 2022 року - еквівалент 600 доларів США у гривнях; по 29 серпня 2022 року - еквівалент 20 600 доларів США у гривнях.

Згідно з п. 5 Договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строки, визначені п. 2.2. Договору позики, позичальник сплачує пеню у розмірі 5 (п`ять) % від загальної суми боргу за кожний день прострочки сплати боргу.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за період з 30 серпня 2022 року по 18 жовтня 2022 року у розмірі 1 007 084, 94 грн.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на ст. 551 ЦК України та зменшивши позовні вимоги в частині стягнення пені, просить стягнути на свою користь 300 000,00 грн.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Боргові зобов`язання між сторонами даної справи виникли 29 червня 2022 року, тобто з моменту укладення Договору позики.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому відповідними Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до тепер.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

На необхідність застосування п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до спірних правовідносин відповідач звернув увагу як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач (позикодавець) просив стягнути з позичальника пеню за час прострочення повернення позики під час дії в Україні воєнного стану.

Судом першої інстанції враховано, що законодавець на рівні акту цивільного законодавстві п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

За таких обставин, на думку судової колегії, Києво-Святошинський районний суд Київської області обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені за несвоєчасне повернення позики.

Доводи апеляційної скарги, про те що, між позивачем та відповідачем укладений договір позики під час дії цієї норми та сторонам було відомо про її дію, апеляційний суд критично оцінює, так як сторони даної справи, зокрема сторона позивача, знаючи про вказану заборону нарахування пені за несвоєчасне повернення грошових коштів, все одно уклали договір позики від 29 червня 2022 року.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 , про те, що відсутні підстави для застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до вказаних правовідносин не заслуговують на увагу та спростовуються вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з оскаржуваним рішенням в частині відмови у стягненні пені та ґрунтуються на власному тлумаченні чинного законодавства.

Щодо відмови в частині стягнення з відповідачів судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зазначив, що представник позивача не надав суду розрахунку витрат з обґрунтуванням часу, затраченого на надання адвокатських послуг із наведенням конкретних видів правничої допомоги, як і не надано акту про прийняття цих послуг (виконаних робіт), а також належних доказів на підтвердження їх оплати.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується не в повній мірі з огляду на таке.

Ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 6, 7 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Згідно з п.п. 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Ст. 29 Закону №5076-VI визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно зі ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Так, представником позивача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано письмові докази: копію договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2022 року (далі - Договір) та копію додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2022 року (далі - Додаток).

Пунктами 1.1-1.3 Договору передбачено повноваження адвоката при наданні правової допомоги клієнту.

Згідно п. 4.2 Договору сторони домовились, що гонорар адвоката при виконанні робіт, наведених у п.п. 1.1-1.3 цього договору вказано у Додатку № 1, що є невід`ємною частиною Договору.

Разом з тим, пунктом 1.1 Додатку передбачено, що сторони домовились, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги згідно цього Договору складається з наступних частин, залежно від виконаної адвокатом роботи та наданих послуг: підготовка адвокатських запитів щодо збору доказів для виконання доручення згідно цього Договору - 1500,00 грн за один адвокатський запит; підготовка позовної заяви, додатків до неї та подання її до суду 5 000,00 грн; підготовка заяви про забезпечення позову у виді накладення арешту на майно відповідача/боржника та/або заборони проведення реєстраційних дій щодо цього майна та подання її до суду 3000,00 грн; підготовка заяви про забезпечення доказів та подання її до суду 2000,00 грн - за один документ; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву, додатків до нього, надсилання його копії сторонам та іншим учасникам справи та подання до суду 3000,00 грн за один документ; підготовка письмових пояснень щодо окремих питань 1500,00 грн за один документ; підготовка клопотань, заяв тощо від 500,00 грн за один документ; участь у судовому засіданні (у суді будь-якої інстанції) 2 500,00 грн за одне засідання; підготовка апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та подання їх до суду 3500,00 грн; підготовка касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу та подання їх до суду 3500,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що представник позивача - адвокат Гамей В.В. виконав наступну роботу:

-з метою збору доказів зробив два адвокатські запити №18/10/22-1 від 18 жовтня 2022 року та №18/10/22-2 від 18 жовтня 2022 року на суму 3000 грн (1 500,00 грн за кожен запит) за один адвокатський запит (а.с. 11-16);

-підготував позовну заяву та подав її до суду - 5 000,00 грн (а.с. 1-10);

-підготував та подав до суду заяв про забезпечення позову, яка була задоволена судом - 3000,00 грн (а.с.48-54);

- підготував та подав заяву про витребування доказів, яка була задоволена судом - 2 000,00 грн (а.с.132-135);

- підготував та подав заяву про розподіл судових витрат - 500 грн (а.с.182-186).

Таким чином, представник ОСОБА_1 - адвокат Гамей В.В. виконав роботу у вигляді фактично наданих послу за надання правової допомоги на суму 13500,00 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Зі змісту ст. ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу,а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року позов було задоволено частково (від загальної ціни позову 1 783 084,94 грн стягнуто 775254,00 грн, тобто 43%), тому судові витрати, у вигляді надання правової допомоги, підлягають стягненню із відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України в розмірі 5805,00 грн (13500/100*43=5805,00) пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Заявлені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу заперечення щодо стягнення судових витрат не спростовують заявлену суму судових витрат, а лише вказують на незгоду відповідача щодо задоволення даної вимоги.

Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі колегія суддів вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Гамеєм В.В., обсягом послуг у суді першої інстанції відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

Щодо стягнення 20 відсотків від суми стягнутої судом пені - винагороди за позитивне для позивача рішення суду у даній справі, судова колегія доходить висновку про відмову в задоволенні вимоги в цій частині, оскільки висновок суду першої інстанції про відмову в стягненні пені судова колегія вважає правильним, тому немає підстав для стягнення відповідного гонорару з відповідачів на користь позивача.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд у вигляді судового збору за розгляд даної справи відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягають, так як рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року по суті за результатом розгляду в суді апеляційної інстанції не змінилось.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 - слід задовольнити частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року - скасувати в частині вирішення питання витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 5 805,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року - скасувати в частині вирішення питання витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 5 805,00 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1

Боржники: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.