ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12635/23

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/186/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в

Чернігівській області

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами: ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Карапути Л.В. від 11 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 12 жовтня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 20 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за вислугу років, відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.06.2023року у справі №620/1924/23 було задоволено позов ОСОБА_1 , та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати до пенсії, згідно із постановою Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.07.2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання вищезазначеного рішення суду від 06.06.2023 року ГУ ПФУ в Чернігівській області було проведено перерахунок пенсії позивача. Сума доплати за період з липня 2021 року по липень 2023 року склала 33 503,00 грн., однак, дана сума виплачена не була. У зв`язку із тим, що ГУПФУ в Чернігівській області тільки частково виконало рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 року у справі №620/1924/23, позивач звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми). 03.08.2023року за заявою ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження ВП №672418626. На даний час судове рішення у справі №620/1924/23 в частині стягнення заборгованості у сумі 33 503,00 грн. не виконано. За доводами позивача, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях через порушення звичного способу життя, звичний спосіб життя був також порушений внаслідок необхідності звернення до суду за захистом свого права.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Судом стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.10.2023 року, в частині відмови у задоволенні вимог його позову про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн., та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що оскільки судовим рішенням від 06.06.2023 року встановлена протиправність дій відповідача щодо нарахування, виплати та належного перерахунку розміру його пенсії, а також встановлена бездіяльність відповідача щодо виконання вказаного судового рішення, наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення його позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. ОСОБА_1 вказує, що відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За доводами апелянта, його матір є особою із інвалідністю 2-ї групи, хворіє на важке захворювання, а відповідач, умисно затягуючи належний перерахунок пенсії, позбавляє його можливості витратити кошти на лікування матері. ОСОБА_1 вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини посадових осіб органу державної влади у завданні моральної шкоди, а також обставин, наведених вище.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області просить скасувати рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року, та постановити нове рішення, яким позивачу в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області вказують, що рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року ухвалено судом із порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним, ухваленим без належного з`ясування дійсних обставин справи, і тому підлягає скасуванню. В доводах апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зазначає, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між неналежним (на його думку) контролем за виконанням судового рішення та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує. Апелянт також стверджує, що з 01.04.2021 року змінився порядок перерахування коштів для фінансування пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством провадяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. З 01.04.2021 року фінансування виплати пенсій за відомостями на виплату пенсій, в тому числі, погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів, здійснює Пенсійний фонд України. За доводами апелянта, Головним управлінням було включено нараховані суми пенсії до реєстру судових рішень та постановлено у відповідну чергу на безпосередню виплату пенсії, і тому невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, що підтверджено правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі №405/3663/13-а. Апелянт також просить суд врахувати позицію, яку висловив Верховний Суд в постанові від 30.04.2020 року у справі №804/2076/17: Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційними скаргами: ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.10.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди, без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.75-82).

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівські області та отримує пенсію за вислугу років, відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 року у справі №620/1924/23 позов ОСОБА_1 , було задоволено. Судом визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати до пенсії, згідно з постановою Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.07.2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду ГУ ПФУ в Чернігівській області було проведено перерахунок пенсії позивача, сума доплати за період з липня 2021 року по липень 2023 року склала 33 503 грн., проте, зазначена сума позивачу виплачена не була (а.с.15).

Також на виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 було видано виконавчий лист, який позивач пред`явив для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). 03.08.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №620/1924/23, виданого 01.08.2023 року, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.07.2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.13-14).

Вказані обставини по справі відповідачем не спростовано.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт заподіяння Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області позивачу моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Протиправність бездіяльності відповідача встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 року в справі №620/1924/23, яке набрало законної сили. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив, зокрема, із характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а саме, відкриття виконавчого провадження 03.08.2023 року, і звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди 28.08.2023 року, також суд першої інстанції врахував вимушені зміни в життєвих стосунках позивача, і тому, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності дійшов висновку, що компенсація в сумі 2 000 грн. буде належною сатисфакцією понесених позивачем душевних страждань.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що оскільки судовим рішенням від 06.06.2023 року встановлена протиправність дій відповідача щодо нарахування, виплати та належного перерахунку розміру його пенсії, а також встановлена бездіяльність відповідача щодо виконання вказаного судового рішення, наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення його позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. ОСОБА_1 вказує, що відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За доводами апелянта, його матір є особою із інвалідністю 2-ї групи, хворіє на важке захворювання, а відповідач, умисно затягуючи належний перерахунок пенсії, позбавляє його можливості витратити кошти на лікування матері. ОСОБА_1 вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини посадових осіб органу державної влади у завданні моральної шкоди, а також обставин, наведених вище.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року, у оскаржуваній апелянтом частині, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції прийняв до уваги вимушені зміни в життєвих стосунках позивача, врахував характер страждань, які зазнав позивач, та їх тривалість.

Як вбачається із матеріалів справи, за заявою ОСОБА_1 виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №620/1924/23, виданого 01.08.2023 року, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01.07.2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб від 14.07.2021 року №713, з урахуванням раніше виплачених сум, було відкрито 03.08.2023 року. Судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача було враховано характер страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, а саме, суд прийняв до уваги відповідний хронологічний період, зокрема, відкриття виконавчого провадження відбулось 03.08.2023 року, а 28.08.2023 року позивач вже звернувся із позовом про відшкодування моральної шкоди. Виходячи із принципів розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що компенсація в сумі 2000 грн. буде належною сатисфакцією понесених позивачем душевних страждань.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують обґрунтованості вищевказаного висновку суду першої інстанції від 11.10.2023 року, оскільки даний висновок суду першої інстанції узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо того, що рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року ухвалено судом із порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним, ухваленим без належного з`ясування дійсних обставин справи, і тому підлягає скасуванню, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зазначає, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, причинного зв`язку між неналежним (на його думку) контролем за виконанням судового рішення та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує. Апелянт також стверджує, що з 01.04.2021 року змінився порядок перерахування коштів для фінансування пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством провадяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. З 01.04.2021 року фінансування виплати пенсій за відомостями на виплату пенсій, в тому числі, погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів, здійснює Пенсійний фонд України. За доводами апелянта, Головним управлінням було включено нараховані суми пенсії до реєстру судових рішень та постановлено у відповідну чергу на безпосередню виплату пенсії, і тому невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, що підтверджено правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі №405/3663/13-а. Апелянт також просить суд врахувати позицію, яку висловив Верховний Суд в постанові від 30.04.2020 року у справі №804/2076/17: Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.10.2023 року, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Згідно статті 18 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина процесу, у розумінні статті 6 Конвенції (Іммобільяре Саффі проти Італії, заява 22774/93, 28.07.1999, §63; Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, §40). У пілотному рішенні Юрій Миколайович Іванов проти України (заява 40450/04, п.46) Європейський Суд з прав людини зазначив: ...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі Метаксас проти Греції (Metaxas v. Greece), №8415/02, п.19, від 27.05.2004 року; та у справі Лізанец проти України (Lizanets v. Ukraine), №6725/03, п.43, від 31.05.2007 року). У п.54 Суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі Сокур проти України (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005 року, і у справі Крищук проти України (Kryshchuk v .Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009 року).

Європейський Суд з прав людини висловлює думку, що у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Згідно із приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як свідчить практика розгляду справ Європейським Судом з прав людини, Суд визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 (Юрій Миколайович Іванов проти України, Агрокомплекс проти України).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх ex-officio!. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Виходячи із приписів статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.

Як вбачається із положень ч.1 статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи.

Норми статей: 1173, 1174 ЦК України є спеціальними, і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17, провадження №12-199гс18.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 та від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що факт неправомірних дій та бездіяльності відповідача встановлено судовим рішенням у справі, а також на невиконання судового рішення від 06.06.2023 року, що завдало йому моральних страждань.

Доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, та його невиконанням, знайшли своє підтвердження в ході розгляду даної справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, недоведеності причинного зв`язку між неналежним (на думку позивача) контролем за виконанням судових рішень та настанням тих негативних наслідків, про які вказує позивач, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення вимог заявленого позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення. Наявність моральної шкоди є доведеною, оскільки невиконання рішення суду та вчинення подальших дій для примусового його виконання спричинили позивачу моральну шкоду.

У справі Кечко проти України (заява №63134/00) (п.26) Європейський Суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №750/1591/18-ц, провадження №14-261цс19, зазначила, що Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі Шмалько проти України (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004 року) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.04.2005 року у справі Сокур проти України, заява №29439/02, та від 19.02.2009 року у справі Крищук проти України, заява №1811/06).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України Про виконавче провадження, та особливості їх виконання встановлені Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Статтею 2 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

За даних обставин, не заслуговують на увагу та є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що невиконання судового рішення за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, які викладені в постановах у справах №405/3663/13-а від 24.01.2018 року та №804/2076/17 від 30.04.2020 року, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є тотожними.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги: ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.10.2023 року, підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновку суду першої інстанції від 11.10.2023 року про необхідність часткового задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 14.05.2024 року.

Головуючий: Судді: