Дата документу 24.06.2024
Справа № 501/3840/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

3 ОСОБА_4

4 ОСОБА_5

треті особи:

1 ОСОБА_6

2 ОСОБА_7

3 ОСОБА_8

4 ОСОБА_9

5 Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Представник ОСОБА_6 13.11.2020 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до постанови апеляційного суду Одеської області по справі №501/3431/15-ц від 31.05.2018 частково задоволено позов позивача та ОСОБА_10 виселено з квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду від 27.05.2020 залишено в силі дану постанову апеляційного суду Одеської області.

Головний державний виконавець Чорноморського відділу державної виконавчої служби при примусовому виконанні виконавчого листа №5-1/3431/15-ц, що видав Іллічівський міський суд Одеської області склав акт про те, що ОСОБА_10 добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що в спірній квартирі проживають відповідачі по справі, які вселились до спірного нерухомого майна без дозволу позивача та проживають без законних підстав, перешкоджають позивачу та членам його родини користуватись спірною квартирою.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом, згідно якого просить суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.01.2021 надали до суду відзив на позову, (а.с.54-62), просять суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що:

- права позивача не підлягають захисту у зв`язку із втратою ним права користування житловою площею;

- виселення відповідачів з житла матиме характер непропорційного втручання держави в право людини на житло;

- квартири житловою площею 14,8 кв.м. та загальною площею 25,7 кв.м. не існує.

Відповідач ОСОБА_5 06.01.2021 надав до суду відзив на позов (а.с.136 т.1), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог.

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, до суду не з`явились.

ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, просили суд задовольнити позов у повному обсязі (а.с.243-249 т.1).

Окремо суд звертає увагу щодо участі в судових засіданнях сторін по справі, їх викликів (повідомлень) в судові засідання.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи містяться докази, в яких сторони належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду справи, їхнє повідомлення здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства.

Разом з тим, сторони в судові засідання не з`явилися, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з наведеного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 27.11.2020 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 13.11.2020 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.28 т.1).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду від 27.11.2020 відкрито провадження у справі (а.с.41-42).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 04.02.2021 у зупиненні провадження відмовлено (а.с.171, 177-178 т.1) та в судовому засіданні закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.173-175 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30.11.2021 провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи №501/1597/17 (а.с.54, 56-57 т.1)

На адресу суду 29.02.2024 надійшло клопотання представника відповідачів ОСОБА_11 про поновлення провадження у справі з посиланням на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 у справі №501/1597/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.09.2019 залишено без змін.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 01.03.2024 відновлено провадження у справі (а.с.79 т.2)

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в складі сім`ї із трьох осіб був наймачем кімнати житловою площею 14,8 кв.м квартири АДРЕСА_2 ( на даний час - АДРЕСА_3 на підставі ордеру №173 від 17.01.1983 року. Ордер видано на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради № 6 від 14.01.1983 року, згідно якому затверджено списки надані адміністрацією СУ-455 тресту «Чорноморгідробуд» про закріплення житлової площі в будинках для малосімейних для тимчасового проживання (а.с.67-68, 69 т.1).

Відповідно до постанови апеляційного суду Одеської області по справі №501/3431/15-ц від 31.05.2018 частково задоволено позов позивача та ОСОБА_10 виселено з квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-9 т.1).

Постановою Верховного суду від 27.05.2020 залишено в силі дану постанову апеляційного суду Одеської області (а.с.13-17 т.1).

Головний держаний виконавець Чорноморського відділу державної виконавчої служби при примусовому виконанні виконавчого листа №5-1/3431/15-ц, що видав Іллічівський міський суд Одеської області склав акт про те, що ОСОБА_10 добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1).

Рішенням Іллічівського міського суду по справі №501/1597/17 від 04.09.2019 позовні вимоги виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третя особа - служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення задоволено (а.с.63-66 т.1).

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволені позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 - відмовлено.

В жовтні 1990 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_6 та дітьми ОСОБА_15 ,1981 р.н., ОСОБА_6 , 1985 р.н., вибули з вказаної квартири до належного ОСОБА_1 житлового будинку по АДРЕСА_4 , в якому проживають до теперішнього часу, що визнається відповідачем (а.с.70-72 т.1.).

Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.03.2015 року індексний номер 354 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.73-78 т.1).

Рішенням виконкому Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 року, у зв`язку з відсутністю балансоутримувача та з метою надання можливості фактичним мешканцям будинку здійснити в подальшому приватизацію займаних ними квартир, будинок АДРЕСА_3 прийнято на баланс Олександрівської селищної ради та дозволено приватизацію мешканцям зазначених в рішенні квартирі, в тому числі ОСОБА_10 - квартири АДРЕСА_5 . Вказані обставини підтверджуються листами Олександрівської селищної ради від 24.11.2014 року № 01-09/872 та від 05.06.2015 року № 01-03/357 (а.с.82- т.1), листом КП «БТІ» м. Іллічівська від 03.06.2015 року №Ж-172 та доданої до нього копії рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради №315 від 26.09.2000 року (а.с.81 т.1).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 30.07.2015 (а.с.99-104 т.1) рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27.05.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третя особа - служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Іллічівського міського суду від 13.01.2016 по справі №501/3431/15-ц ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позову до ОСОБА_10 про виселення, скасування реєстрації, стягнення моральної шкоди (а.с.106-108 т.1)., яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 (а.с.109-113 т.1).

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 04.10.2017 (а.с.114-119 т.1) по справі №501/3431/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Іллічівського міського суду від 24.06.2016 по справі №501/4672/15-ц позов ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання права користування житловою площею, усунення перешкод в користуванні житловою площею залишено без розгляду (а.с.120 т.1).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03.11.2016 по справі №5-1/1725/16-ц позов ОСОБА_10 задоволено, визнано за позивачем право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.121-126 т.1).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.05.2017 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.11.2016 по справі №501/1725/16-ц скасовано, ухвалено нове рішення, який у задоволенні позову ОСОБА_16 відмовлено (а.с.128-129 т.1).

Згідно копії свідоцтва про приватизацію від 25.01.2021 підтверджується факт приватизації спірної квартири відповідачем ОСОБА_1 та членами його сім`ї (а.с.161, 162 т.1), про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.163 т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 по справі №501/1597/17 апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.61-77 т.2).

Рішенням Іллічівського міського суду від 22.02.2023 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про:

- визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації Чорноморської міської ради Одеської області №3 від 25.10.2021 про передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнання недійсним свідоцтва про вправо власності ОСОБА_1 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , яке видане 25 січня 2021 року виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та припинити його право на вказану квартиру, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2021 за № 40360885 відмовлено (а.с.83-85 т.2).

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2023 року залишено без змін (а.с.86-90 т.2).

ІV. Оцінка Суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року №686/2603/19 (провадження №61-16974св20).

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/13358/17 (провадження №61-17833св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02).

Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96).

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Судом встановлено, що спірна квартира та права на неї вже були предметом спору в судах.

Так, у грудні 2014 року ОСОБА_10 звертався з позовом про визнання такими, що втратили право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст.ст.71,72 ЖК. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 липня 2015 року у справі №501/6337/14-ц відмовлено у задоволені позову з посиланням на те, що ОСОБА_10 не доведено правомірність свого вселення в спірне приміщення як члена сім`ї наймача або ж на підставі ордеру, чи за письмовою згодою наймача, а отже відсутні підстави для захисту його прав як належного користувача квартири.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 січня 2016 року у справі №501/3431/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року, відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , третя особа Іллічівська міська рада, про виселення ОСОБА_10 зі спірної квартири та скасування його реєстрації. Відмовляючи в задоволені позову, суд послався на те, що ОСОБА_1 втрачено право користування житловою площею спірної квартири, за захистом якого він звернувся до суду. Після повторного розгляду справи судом апеляційної інстанції прийнято рішення від 31 травня 2018 року, яким скасовано рішення суду першої інстанції, позов ОСОБА_1 задоволено частково та виселено ОСОБА_10 зі спірної квартири. Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_10 не доведено правомірність свого вселення до спірної квартири, тоді як ОСОБА_1 в судовому порядку не визнавався таким, що втратив право користування житловою площею, а відтак має право на захист. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а виконання постанови апеляційного суду від 31 травня 2018 року зупинено.

Рішенням Іллічівського міського суду від 03 листопада 2016 року у справі №501/1725/16-ц задоволено позов ОСОБА_10 та визнано за ним право власності за набувальною давністю на спірну квартиру з усуненням перешкод в здійснені ОСОБА_10 права користування та розпорядження вказаною квартирою шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування нею.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення від 30 травня 2017 року про відмову в задоволені позову, апеляційний суд Одеської області послався на те, що оскільки квартира перебуває в комунальній власності, то на неї розповсюджується правовий режим державного і громадського житлового фонду, що виключає можливість передачі майна у власність за набувальною давністю, а особи мають право на набуття її у власність з інших правових підстав, зокрема в порядку приватизації. В своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив: «Очевидно, що реєстрація відповідачів за адресою спірної квартири є перешкодою для вирішення питання щодо приватизації квартири позивачем, про те така обставина не змінює статус будинку і правові підстави для набуття майна у власність». Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню як похідні від вимог про визнання прав власності.

Звертаючись із вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею, виконавчий комітет Чорноморської міської ради посилався на те, що відповідачі в жовтні 1990 року вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту та більше двадцяти років не проживають в зазначеній квартирі без поважних причин. Тобто, позивач послався на обставини, що є підставами для застосування як ст.72 ЖК, так і ч. 2 ст.107 ЖК.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 по справі №501/1597/17 апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.61-77 т.2).

Згідно мотивуючої частини вказаної постанови зазначено, що:

«Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлені судом факти свідчать про їх вибуття в жовтні 1990 року на постійне проживання до іншого населеного пункту в АДРЕСА_4 в належний ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_4 та відсутність відповідачів на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується зокрема, показами свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які засвідчили, що на початку 90-х років ОСОБА_1 з сім`єю добровільно звільнив спірну квартиру у зв`язку з вибуттям до іншого населеного пункту. В 1993 року у вказану квартиру, що була вільною та безгосподарною на той час, поселився ОСОБА_10 та проживає постійно до теперішнього часу. За час проживання здійснив значну реконструкцію квартири. ОСОБА_1 та інші відповідачі з моменту вибуття із спірної квартири і до виникнення спору у суді за позовом ОСОБА_10 не пред`являли будь-яких претензій щодо проживання останнього в спірній квартирі,

інформацією з Державного реєстру речових прав на майно від 25.03.2015 індексний номер 35435350, про те, що 24.09.2012 відповідач ОСОБА_1 оформив право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 165,1 кв.м та житловою 65,7 кв.м (т. 1, а.с. 23-25).

витягом з Державного реєстру речових прав на майно від 25.03.2015 індексний номер 35435591 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_8 , відповідно до договору дарування, серія та номер: 1922, виданого 04.07.2013 (т. 1, а.с. 26-27).

З моменту добровільного виселення з спірної квартири та до виникнення спору в суді за позовом ОСОБА_10 від 16.12.2014 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею квартири, відповідачі не звертались з будь-якими вимогами до ОСОБА_10 , органів влади та суду з приводу захисту своїх житлових прав на спірну квартиру, свідчить про втрату ними інтересу до цього житлового приміщення.

Залишивши добровільно спірну квартиру у жовтні 1990 року та свідомо переїхавши з сім`єю на інше постійне місце проживання, відповідач ОСОБА_1 продовжував бути зареєстрованим із членами сім`ї у спірній квартирі лише для виду без наміру проживання у спірній квартирі, переконливо свідчить про його недобросовісність.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку сам по собі факт приватизації спірної квартири відповідачем ОСОБА_1 та членами його сім`ї 25 січня 2021 року, незважаючи на наявність житлового спору та рішення Іллічівського міського суду від 04 вересня 2019 року, не може служити підставою для задоволення його апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо збереження реєстрації по спірній квартирі та її приватизації, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Чорноморської міської ради та позивача ОСОБА_10 , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права відповідачів та захистом права Чорноморської міської ради на спірну квартиру.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц (провадження №14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року №686/2603/19 (провадження №61-16974св20)».

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, Постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 по справі №501/1597/17 встановлено відповідні факти та правовідносини, а отже не може оспорюватися та не доказується при розгляді іншої справи.

Отже, аналізуючи прийняті судові рішення, суд вважає, що викладені в Постанові Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 висновки мають преюдиційне значення при розгляді даної справи у відповідності до ч 4 ст.82 ЦПК України, у зв`язку з чим у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко