ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 646/4981/24

провадження № 22-ц/818/3669/24

провадження № 22-ц/818/3670/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року в складі судді Білінської О.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року у задоволені клопотання представника ОСОБА_1 про розшук відповідача відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаними ухвалами суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвали скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предмет позову не змінювався, а був доповнений і таке доповнення, на цій стадії розгляду справи, не заборонено жодною нормою цивільного процесуального закону. Зазначив, що суд залишив поза увагою, ту обставину, що обидві позовні вимоги пов`язані між собою і підставою виникнення, і поданими доказами, а вимога про стягнення аліментів є похідною від вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав. Вказав, що клопотання про розшук відповідачки подавалось в рамках позовної заяви зі збільшеними позовними вимогами і мусило розглядатись в рамках розгляду питання про стягнення аліментів та це клопотання мусило бути розглянутим в підготовчому засіданні.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвали суду скасувати.

Ухвали суду першої інстанції мотивовані тим, що позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, у зв`язку з чим на підставі частини 13 статті 187 ЦПК України позовна заява залишається без розгляду. Відмовляючи у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог суд виходив з того, що під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Суд зазначив, що неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Відмовляючи у задоволенні клопотання про розшук відповідачки, суд виходив з того, що наразі предметом позову є позбавлення батьківських прав та відсутні вимоги щодо стягнення аліментів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк 5 днів з дня отримання копії ухвали для виправлення недоліків позовної заяви.

Зокрема, в ухвалі зазначено, що у позовній заяві (нова редакція) адресою місце реєстрації, проживання чи перебування відповідачки ОСОБА_2 зазначено: АДРЕСА_1 . Разом з тим, згідно з відповіді Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради відповідачка ОСОБА_2 зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться. З урахуванням вищевикладеного, позивачу необхідно зазначити адресу реєстрації місця проживання відповідачки або адресу останнього відомого її місця проживання, перебування, роботи тощо, із підтвердженням зазначених обставин відповідними письмовими доказами.

На виконання вимог вказаної ухвали судді Мякішев П.В. через свого представника подав до суду першої інстанції подав заяву, в якій зазначив про неможливість встановити адресу проживання ОСОБА_2 . Також надав позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами та просив постановити ухвалу, якою оголосити у розшук ОСОБА_2 ; позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 в розмірі заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року у задоволені клопотання представника ОСОБА_1 про розшук відповідача відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перешкод чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява № 28249/95) ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі «право на суд», з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див. рішення Суду «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35 - 36; і «Z та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-..., п. 91-93)» (пункт 52).

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що п. 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» ((Bellet v. France)) від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).

Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Щодо залишення позову без розгляду, колегія суддів виходить з наступного.

Вимоги щодо форми і змісту позовної заяви визначені у статті 175 ЦПК України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 11 статті 187 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Частиною 13 статті 187 ЦПК України встановлено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною дев`ятою статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до абзацу 2 частини першої та дев`ятої статті 187 ЦПК України, якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (частина десята статті 187 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 569/2295/19 (провадження № 61-14212св19) зазначено, що «повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваних судових рішеннях підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі».

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 501/2443/18 (провадження № 61-12785св19), від 12 травня 2022 року у справі № 552/3486/20 (провадження № 61-19159св20).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зазначив, що йому невідомо місце реєстрації відповідачки ОСОБА_2 на даний час, тому ним вказано останнє йому відоме місце реєстрації ( АДРЕСА_1 ) та перебування ( АДРЕСА_2 ) відповідачки в Україні.

На виконання запиту суду першої інстанції Центр надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області надав інформацію про те, що ОСОБА_2 , відповідно до облікової картки реєстрації особи не значиться зареєстроване місце проживання на території Куп`янської територіальної громади Харківської області.

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про залишення позову без розгляду.

Щодо відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (див. постанови 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23)).

Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (юридичне обґрунтування позову) - юридичну кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин неє підставою для відмови в позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно надати правову кваліфікацію спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 04 вересня 2019 року в справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року в справі № 916/585/18 та в справі № 904/5726/19, від 06 липня 2021 року в справі № 911/2169/20, від 22 вересня 2021 року в справі № 904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року в справі № 910/17324/19).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року в справі № 759/17146/20 (провадження № 61-7914св23), від 22 травня 2024 року в справі № 128/285/18 (провадження № 61-15740св23), Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року в cправі № 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року в cправі № 927/977/23 та інші.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) виснувала, що в разі надходження до суду такої заяви, суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Водночас під час подання такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначила, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то в разі подання позивачем заяви в підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та в подальшому, до закінчення підготовчого засідання, подав позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами про стягнення аліментів.

Відмовляючи у прийнятті збільшених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заявлено нову вимогу, що не є за своїм змістом збільшенням розміру позовних вимог, тобто є окремою та самостійною позовною вимогою.

Однак, суд не врахував, що заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 12 серпня 2024 року подана до закінчення підготовчого засідання та не є поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, оскільки позивач як на підставу для стягнення аліментів посилався на ті самі обставини, що і в обґрунтування позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, зокрема, що дитина проживає разом із ним та саме він самостійно виховує сина, а відповідачка не приймає участі у вихованні дитини.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 548/168/19 (провадження № 61-4921св21).

Також судом першої інстанції не враховано положення частини 3 статті 166 СК України, якою передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно вимог частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У даному провадженні вимога про стягнення аліментів пред`явлена 12 серпня 2024 року, а отже пред`явлення окремого позову, що звісно можливо лише пізніше за часом, порушить право дитини на отримання аліментів саме з часу пред`явлення позову (вимоги).

За таких обставин суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Враховуючи необґрунтовану відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог колегія суддів вважає розгляд судом першої інстанції клопотання ОСОБА_1 про розшук відповідачки в порядку ст.132 ЦПК України передчасним. Крім того, дане клопотання має вирішуватися судом в підготовчому судовому засіданні, а не під час вирішення питання щодо залишення позову без розгляду.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що оскаржувані ухвали постановлені суддею з порушенням норм процесуального права.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення не відповідають нормам процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвали суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року про залишення позову без розгляду та ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 25 грудня 2024 року.