(2/199/746/24)
28 лютого 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого - судді Богун О.О.,
при секретареві Буточкіній М.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову, посилається на те, що їй, ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 11 березня 2008 року належить 43/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 47/100 частини домоволодіння належить третій особі, ОСОБА_3 . Будинок фактично розподілений між співвласниками, має дві окремі ізольовані одна від одної частини з окремими входами.
З 2011 року відповідач ОСОБА_2 припинив проживати у будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а згодом 14 листопада 2018 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розлучились, тобто останні припинили свої шлюбно-сімейні відносини, проживати разом, вести спільний побут, мати взаємні права та обов`язки.
Відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 , однак в домоволодінні не проживає з 2011 року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим позивачка змушена їх сплачувати самостійно. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. Тому позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 05.12.2023 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання позивачка не з`явилась, разом із позовною заявою до суду надано клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивачів вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 43/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , інші 47/100 частини домоволодіння належить третій особі, ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 495610 з реєстраційним номером №14510444 (а.с.33).
Відповідно до відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за наявними даними будинкової книги, за адерсою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 05.06.2008 року по теперішній час (а.с.9).
Відповідно до Акту обстеження житлового приміщення по АДРЕСА_1 №10 від 30.11.2023 року наданого Головою квартального комітету №18 Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, при обстеженні будинку АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вказаному домоволодінні не проживає з жовтня 2010 року. Особистих речей та інших ознак, що вказують на фактичне проживання вказаного громадянина у житловому приміщенні не виявлено (а.с. 11)
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 .
Також суд вважає стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 гривень.
Керуючись ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 гривень.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О.Богун

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.