ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 509/3390/16-ц

провадження № 61-3951св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шляпіна Людмила Миколаївна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року в складі судді Бочарова А. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року в складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування земельних ділянок від добросовісних набувачів.

В обґрунтування позову вказав, що він є спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері - ОСОБА_6 . Спадкове майно складається, зокрема, із земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 3,86 га, розташованої на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (далі - спірна земельна ділянка). З метою оформлення спадщини він звернувся до державного нотаріуса Овідіопольського району Одеської області та дізнався, що спірна земельна ділянка відчужена на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 травня 2008 року, укладеного між покупцем ОСОБА_5 та продавцем ОСОБА_7 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28 травня 2008 року, виданої після смерті ОСОБА_6 . Крім того, він з`ясував, що спірна земельна ділянка розподілена на 29 земельних ділянок.

Також він дізнався, що 07 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу, за якими були відчуженні земельні ділянки розміром 0,12 га, які були частиною спірної земельної ділянки (ділянки №№ НОМЕР_4, НОМЕР_7, НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6). Крім того, 06 жовтня 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу було відчужено земельні ділянки №№ НОМЕР_9, НОМЕР_10 ОСОБА_3 .

За таких обставин та уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_2 на його користь земельні ділянки, що розташовані за адресою: Прилиманська сільська рада, масив 23: площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_4, кадастровий номер: :01:001:1343; площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_5, кадастровий номер: :01:001:1358; площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_6, кадастровий номер: :01:001:1363; площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_7, кадастровий номер: :01:001:1357; площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_8, кадастровий номер: :01:001:1362; та витребувати у ОСОБА_3 на його користь наступні земельні ділянки: площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_9, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, кадастровий номер: :01:001:1355; площею 0,1200 га, ділянка НОМЕР_9, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, кадастровий номер: :01:001:1356.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки №№ НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, площею по 0,1200 га, які розташовані за адресою: Прилиманська сільська рада, масив 23.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки №№ НОМЕР_9, НОМЕР_10, площею по 0,1200 га, які розташовані за адресою: Прилиманська сільська рада, масив 23.

Задовольняючи позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна на користь позивача, суди керувалися тим, що належна останньому земельна ділянка, яку він успадкував після смерті своєї матері, вибула з його володіння поза його волею, а тому дійшли висновків про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування вказаного майна від відповідачів.

Водночас суди урахували встановлені судами у справах №№ 509/525/19, 509/759/14-ц преюдиційні обставини набуття позивачем у власність спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті матері, а також незаконність укладених відповідачами та третіми особами правочинів щодо розпорядження належним позивачу нерухомим майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У березні 2024 року через засоби поштового зв`язку від імені ОСОБА_2 - адвокат Шляпіна Л. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок від добросовісного набувача.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник вказав, що на момент набуття спірних земельних ділянок ОСОБА_2 не знав про наявність оспорюваного права у ОСОБА_4 , а також не міг знати про відсутність законного права на відчуження вказаного майна ОСОБА_5 , отже, є добросовісним набувачем цього нерухомого майна, яке не може бути витребувано у нього з огляду на положення статті 388 ЦК України. Крім того, суди не врахували, що за наслідком розгляду справи № 509/525/19 за ОСОБА_1 було визнано право власності на 22 земельні ділянки, до складу яких не ввійшли 5 земельних ділянок, що були витребувані судами на його користь у цій справі. Водночас суди безпідставно не вирішили питання про відшкодування ОСОБА_2 як добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання спірного нерухомого майна, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладений індивідуальний та надмірний тягар.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У травні 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав, що ще у лютому 2014 року він звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та визнання права власності на спадкове майно. Крім того, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 липня 2015 року в справі № 509/2560/15-ц було накладено арешт на земельні ділянки, які у липні 2016 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_2 . Таким чином, на момент набуття ОСОБА_2 права власності на частину спірного нерухомого майна, останній міг знати про наявність судового спору щодо цього майна, а тому його твердження про добросовісність набуття спірних земельних ділянок року є безпідставними.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері.

До складу спадкового майна ОСОБА_6 входила земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер :01:001:0506, що знаходиться в масиві 23 на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

28 травня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. посвідчено довіреність серії ВКО №104128 від імені померлої ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 про надання права розпорядження земельною ділянкою № НОМЕР_1 , загальною площею 3,86 га, кадастровий номер: :01:001:0506, розташованої на масиві № 23 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

30 травня 2008 року між відповідачем ОСОБА_5 та померлою ОСОБА_6 , від імені якої діяв ОСОБА_7 , на підставі довіреності серії ВКО № 104128 від 28 травня 2008 року, виданої після смерті довірителя, було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 3,86 га, кадастровий номер: :01:001:0506, що знаходиться на масиві 23 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Соломічевим І. В. за № 517 (бланк ВКК № 094762).

ОСОБА_5 через свої представників відчужила частину земельних ділянок, що входили до складу ділянки № НОМЕР_1 , шляхом укладання правочинів з ОСОБА_4 , а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:1362, від 03 серпня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4102; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:001:1357, від 18 червня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 3276; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:001:1363, від 03 серпня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 4105; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер: :01:001:1343, від 06 липня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 3574; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:001:1358, від 18 червня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 3278; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:001:1355, від 18 червня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 3272; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , кадастровий номер: :01:001:1356, від 18 червня 2010 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 3274.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 травня 2016 року в справі № 509/2560/15-ц позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

07 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу, за якими були відчужені земельні ділянки розміром 0,12 га, які були частиною спірної земельної ділянки (ділянки №№ НОМЕР_4, НОМЕР_7, НОМЕР_5, НОМЕР_8, НОМЕР_6).

06 жовтня 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу було відчужено земельні ділянки №№ НОМЕР_9, НОМЕР_10 ОСОБА_3 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року у справі № 509/759/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спадкове майно.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер :01:001:0506, масив № 23, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Соломічевим І. В. 30 травня 2008 року за № 517.

В порядку спадкування за законом визнано за ОСОБА_1 право власності на наступні земельні ділянки: № НОМЕР_11, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1340; № НОМЕР_12, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1341; № НОМЕР_25, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1342; № НОМЕР_26, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1344; № НОМЕР_27, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1345; № НОМЕР_28, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1346; № НОМЕР_29, площею 0,0777 га, кадастровий номер :01:001:1347; № НОМЕР_31, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1348; № НОМЕР_30, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1349; № НОМЕР_32, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1350; № НОМЕР_13, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1351; № НОМЕР_19, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1352; № НОМЕР_14, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1353; № НОМЕР_20, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1354; № НОМЕР_15, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1359; № НОМЕР_21, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1360; № НОМЕР_16, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1361; № НОМЕР_22, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1364; № НОМЕР_17, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1365; № НОМЕР_23, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1366; № НОМЕР_18, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1339; № НОМЕР_24, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1338, що розташовані на земельній ділянці № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер :01:001:0506, призначені для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: масив № 23 на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року у справі № 509/759/14-ц в частині визнання за ОСОБА_11 права власності на земельні ділянки № № НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_31, НОМЕР_30, НОМЕР_32, НОМЕР_13, НОМЕР_19, НОМЕР_14, НОМЕР_20, НОМЕР_15, НОМЕР_21, НОМЕР_16, НОМЕР_22, НОМЕР_17, НОМЕР_23, НОМЕР_18, НОМЕР_24 (із відповідними кадастровими номерами), що розташовані за адресою: масив № 23 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Під час розгляду справи № 509/759/14-ц суд установив, що земельну ділянку 408, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, масив № 23 , кадастровий номер :01:001:0506, визначено для ведення садівництва та поділено на 29 окремих земельних ділянок.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої недійсним правочином (справа № 509/3224/17).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року в справі № 509/3291/17 задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Встановлено юридичний факт, а саме: походження від земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер :01:001:0506, масив № 23 на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, та входження до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 наступних 22 земельних ділянок: № НОМЕР_11, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1340; № НОМЕР_12, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1341; № НОМЕР_25, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1342; № НОМЕР_26, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1344; № НОМЕР_27, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1345; № НОМЕР_28, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1346; № НОМЕР_29, площею 0,0777 га, кадастровий номер :01:001:1347; № НОМЕР_31, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1348; № НОМЕР_30, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1349; № НОМЕР_32, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1350; № НОМЕР_13, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1351; № НОМЕР_19, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1352; № НОМЕР_14, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1353; № НОМЕР_20, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1354; № НОМЕР_15, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1359; № НОМЕР_21, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1360; № НОМЕР_16, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1361; № НОМЕР_22, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1364; № НОМЕР_17, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1365; № НОМЕР_23, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1366; № НОМЕР_18, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1339; № НОМЕР_24, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1338, що розташовані за адресою: масив № 23 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року, заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, оскільки з поданої останнім заяви вбачається спір про право, у зв`язку із чим заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають судовому розгляду в окремому порядку, а такий спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.

Рішенням Овідіопольського районного суду від 29 березня 2019 року в справі № 509/525/19, що набрало законну силу, задоволено позов ОСОБА_1 до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, третя особа Біляївська районна державна нотаріальна контора, про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Визнано причини пропуску строку на прийняття спадщини поважними та поновлено ОСОБА_1 строк на прийняття спадщини.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 22 земельні ділянки, походження яких від земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер: :01:001:0506, що знаходиться на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, масив 23 , яка належала його матері - спадкодавцю ОСОБА_6 на праві власності, що встановлено рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 вересня 2017 року по справі № 509/3291/17, а саме: № НОМЕР_11, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1340; № НОМЕР_12, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1341; № НОМЕР_25, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1342; № НОМЕР_26, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1344; № НОМЕР_27, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1345; № НОМЕР_28, площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:1346; № НОМЕР_29, площею 0,0777 га, кадастровий номер: :01:001:1347; № НОМЕР_31, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1348; № НОМЕР_30, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1349; № НОМЕР_32, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1350; № НОМЕР_13, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1351; № НОМЕР_19, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1352; № НОМЕР_14, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1353; № НОМЕР_20, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1354; № НОМЕР_15, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1359; № НОМЕР_21, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1360; № НОМЕР_16, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1361; № НОМЕР_22, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1364; № НОМЕР_17, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1365; № НОМЕР_23, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1366; № НОМЕР_18, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1339; № НОМЕР_24, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:001:1338, що розташовані на масиві № 23 Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга містить доводи лише щодо вирішення судами позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , суд касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень тільки у цій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Пред`являючи позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач ОСОБА_1 стверджував про факт незаконного заволодіння спірним нерухомим майном відповідачами (без відповідної правової підстави та за відсутності його волі та волі його матері як колишнього власника спірного майна та спадкодавця), зокрема про те, що внаслідок відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2008 року, який було вчинено від імені його матері на підставі довіреності, виданої після смерті останньої, мало місце незаконне захоплення належного йому майна.

Водночас позивач вказував, що після відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_5 ця ділянка № НОМЕР_1 площею 3,86 га була розподілена на 29 земельних ділянок, які були відчужені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Отже однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Такі висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року в справі № 757/39973/19-ц (провадження № 61-1118св21).

Задовольняючи позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна на користь позивача, суди підставно керувалися тим, що належна останньому земельна ділянка, яку він успадкував після смерті своєї матері, вибула з його володіння поза його волею, а тому дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування вказаного майна від відповідача ОСОБА_2 .

Такі висновки судів базувались на оцінці наданих сторонами доказів у їх сукупності та установлених обставинах справи.

Водночас суди підставно урахували встановлені судами у справах №№ 509/525/19, 509/759/14-ц обставини набуття позивачем у власність спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті матері, поділ цієї ділянки на 29 окремих ділянок, а також незаконність укладених відповідачами та третіми особами правочинів щодо розпорядження належним позивачу нерухомим майном, яке перейшло у власність зокрема і відповідача ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що позивач у цій справі не довів, що земельні ділянки, які він просить витребувати у ОСОБА_2 (№№ НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, площею по 0,1200 га, які розташовані за адресою: Прилиманська сільська рада, масив 23), входили до складу земельної ділянка № НОМЕР_1 , площею 3,86 га, кадастровий номер :01:001:0506, що знаходиться в масиві 23 на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, суди підставно їх відхилили.

У постанові від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, у тому числі шляхом їх витребування.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає необґрунтованими аналогічні аргументи касаційної скарги щодо недоведеності позивачем свого права на витребування у ОСОБА_2 земельні ділянки.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем вказаних земельних ділянок з огляду на те, що позивач спростував заперечення відповідача ОСОБА_2 як набувача спірного нерухомого майна про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочинів ОСОБА_2 як набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Так, згідно із даними з Єдиного державного реєстру судових рішень випливає, що у лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та визнання права власності на спадкове майно. Крім того, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 липня 2015 року в справі № 509/2560/15-ц було накладено арешт на земельні ділянки, які у липні 2016 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_2 .

Таким чином, на момент набуття ОСОБА_2 права власності на частину спірного нерухомого майна, він міг знати про наявність судових спорів щодо цього майна, а тому його твердження про добросовісність набуття спірних земельних ділянок року є безпідставними.

З тих же підстав колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що суди попередніх інстанцій, витребовуючи у нього земельні ділянки на користь позивача, не вирішили питання про відшкодування йому як добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання спірного нерухомого майна.

ЄСПЛ у справі «Свіргунець проти України» (заява № 38262/10) констатував, що «рішення судів про витребування майна в його останніх власників з метою його повернення заявниці, як вбачається, не врахувало висновок Касаційного цивільного суду в постанові про повернення справи на новий розгляд від 12 червня 2019 року, що «[державою] не надано жодних гарантій [...] повернення [майна заявниці] і не встановлено строку повернення такого майна [і] єдиним належним способом захисту порушених прав позивача [було] стягнення [...] вартості майна».

Так, з огляду на положення статті 1191 ЦК України відповідач ОСОБА_2 має право на таке відшкодування, проте відповідна вимога має бути ним пред`явлена до особи, у якої він придбав спірне нерухоме майно, а не до ОСОБА_1 як правомірного його власника.

Разом із тим колегія суддів враховує, що у серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої недійсним правочином (справа № 509/3224/17).Ухвалою суду від 09 листопада 2017 року провадження по справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності у порядку спадкування. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року провадження у цій справі поновлено.

Таким чином, саме у межах вказаної цивільної справи ОСОБА_2 має можливість захистити свої права, сягнувши вартість витребуваного у нього майна з особи, у якої він його придбав, а отже, доводи його касаційної скарги про те, що суди безпідставно не вирішили питання про відшкодування йому як добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання спірного нерухомого майна, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

У кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 645/4220/16-ц суди з урахуванням її конкретних обставин та фактично-доказової бази дійшли висновку про те, що її конкретних обставин та фактично-доказової бази, що особа, у якої позивач просив витребувати спірне нерухоме майно, є його добросовісним набувачем. Натомість у справі, що переглядається, суди дійшли висновків, що позивач спростував заперечення відповідача ОСОБА_2 як набувача спірного нерухомого майна про його добросовісність.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою, о відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у відповідача ОСОБА_2 іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь відповідача.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович