Провадження 2/127/2458/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивача - Левченка А.О.,

адвоката відповідача - Арустамян А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Левченко Артем Олександрович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача.

Позов мотивований тим, що 17.01.2023 позивач придбав у відповідача генераторні установки SC9000Е 1ф 7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса, в кількості 2 шт. (накладна № 2455 від 17.01.2023). Батько позивача придбав аналогічну генераторну установку і під час її експлуатації було виявлено відсутність можливості відведення чадного газу без додаткового втручання в її конструктивні елементи. З огляду на це позивач не міг використовувати придбані ним генераторні установки за призначенням, а тому вирішив повернути товар належної якості (товар покупцем не використовувався і зберігається у придбаному вигляді). 31.01.2023 позивач звернувся з письмовою заявою про розірвання договору купівлі-продажу від 17.01.2023 та повернення йому сплачених за товар коштів, що узгоджується із приписами ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак менеджер з продажу ОСОБА_3 відмовився прийняти заяву, тому дана заява була направлена поштою. Отже, обов`язок повернути кошти покупцю виник у продавця в день розірвання договору 31.01.2023, але не пізніше 07.02.2023. Оскільки продавець не повернув споживачу сплачені за товар кошти в сумі 96 000, 00 гривень, такі кошти підлягають стягненню в судовому порядку. Окрім того позивач вважає, що відповідач має нести відповідальність за порушення взятих на себе зобов`язань у вигляді сплати пені в розмірі 1 % вартості товару за кожен день затримки повернення грошових коштів, що за період з 08.02.2023 по 02.07.2023 (включно) становить 138 240, 00 гривень.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з ФОП ОСОБА_2 сплаченої суми грошових коштів за товар згідно договору купівлі-продажу від 17.01.2023, предметом яких є генераторні установки SC9000Е 1ф (7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса) в кількості двох штук, в сумі 96 000, 00 гривень, а також неустойки за затримку повернення грошових коштів за період з 08.02.2023 до 02.07.2023 в сумі 138 240, 00 гривень. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 07.07.2023 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із вищевказаним судовим рішенням та копією позовної заяви із доданими до неї документами було одержане відповідачем 28.07.2023.

У строк, встановлений ухвалою суду від 07.07.2023, від адвоката відповідача надійшов відзив із запереченнями щодо задоволення позовних вимог.

У строк, встановлений ухвалою суду від 07.07.2023, від адвоката позивача надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

Заперечення на відповідь від відповідача не надійшли.

Ухвалою суду від 10.10.2023 в судове засідання в якості свідків викликано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 28.03.2024 в судове засідання для формулювання питань, які потребують з`ясування і визначення матеріалів необхідних для призначення почеркознавчої та технічної експертиз викликано експертів Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України у відповідних галузях знань.

Ухвалою суду від 13.05.2024 в судове засідання для формулювання питань, які потребують з`ясування і визначення матеріалів необхідних для призначення інженерно-механічної експертизи викликано експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз у відповідній галузі знань.

Ухвалою суду від 15.08.2024 у задоволенні клопотання адвоката відповідача про призначення у справі інженерно-механічної експертизи було відмовлено; клопотання адвоката позивача про призначення у справі почеркознавчої експертизи задоволено; призначено у справі почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.

06.11.2024 від Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта № СЕ-19/102-24/19638-ПЧ від 23.10.2024.

Ухвалою суду від 07.11.2024 провадження у справі було поновлене і призначено судове засідання.

В судовому засіданні адвокат позивача підтримав позовні вимоги, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві та відповіді на відзив, і просив їх задовольнити.

Адвокат відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, мотивуючи мотивами викладеними, зокрема, у відзиві.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

17.01.2023 ОСОБА_1 було придбано дві генераторні установки SC9000Е 1ф (7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса) за 96 000, 00 гривень, по 48 000, 00 гривень за кожну.

Позивач стверджує, що придбав вищевказаний товар у ФОП ОСОБА_2 . Водночас адвокат відповідача посилається на відсутність доказів, які б свідчили про придбання цього товару позивачем саме у відповідача.

31.01.2023 позивачем було направлено продавцю письмову заяву із вимогою повернути сплачені кошти за товар. Однак, відповідачем вимоги позивача були проігноровані.

Вважаючи свої права як споживача порушеними, позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_1 за його згодою, який повідомив, що 17.01.2023 у приміщенні «Укрсервіс» ним та його батьком було придбано три генератори, два з яких за готівкові кошти і один шляхом проведення безготівкового розрахунку. Свідок зазначив, що перед тим, як придбати генератори вони спілкувались із менеджером продавця ОСОБА_3 , який порадив придбати саме ці генератори. Як виявилась в подальшому, менеджером була надана недостовірна інформація, а на заміну придбаним генераторам товар був відсутній.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_4 , який повідомив, що він разом із ОСОБА_1 приїхав до магазину «Укрсервіс» щоб придбати генератори, однак оскільки необхідних генераторів, а саме з певними характеристиками для побутових приміщень із відводом вихлопних газів, не було, то продавцем було повідомлено, що такі будуть приблизно через два тижні і запропоновано здійснити попередню оплату в розмірі 50 % вартості товару. Свідок зазначив, що в січні місяці було повідомлено про наявність генераторів і вони поїхали до магазину їх забрали, при цьому ОСОБА_1 було сплачено решту за товар. Однак, розпакувавши придбані генератори дома виявили, що вони не підходять для необхідного їм використання, адже не мають відводу вихлопних газів. Свідок повідомив, що ОСОБА_1 в його присутності просив обміняти придбані генератори або ж повернути кошти, на що отримав відмову.

У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_3 , який повідомив, що він працює менеджером у ФОП ОСОБА_2 . Свідок зазначив, оскільки він щодня здійснює багато продажів, тому позивача як покупця він не пам`ятає. Свідок зазначив, що розрахунок за товар здійснюється як готівкою, так і безготівково. Також свідок повідомив, що ФОП ОСОБА_2 орендує торгове приміщення у ТД «Укрсервіс». Свідок повідомив, що по накладній № 2456 від 17.01.2023 (т. 1 а.с. 47, яка була продемонстрована свідку), товар відпускав він, а по накладній № 2455 від 17.01.2023 (т. 1 а.с. 5, яка була продемонстрована свідку) товар він не відпускав. Свідок зазначив, що підпис на накладній № 2456 від 17.01.2023 його, а підпис на накладній № 2455 від 17.01.2023 - схожий на його, однак дану накладну він не підписував. Свідок також зазначив, що придбані позивачем генератори технічно передбачають можливість приєднання рукава для відведення вихлопних газів, що не є втручанням в конструктивні елементи генератора.

Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що свідки надавали показання, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто, а не з чужих слів. Показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не суперечать матеріалам справи, тому їх показання прийняті до уваги. Також судом прийнято до уваги, що показання свідка ОСОБА_3 не узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в частині оформлення продажу товару зазначеного в накладній № 2455 від 17.01.2023, що є предметом спору.

Згідно висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/102-24/19638-ПЧ від 23.10.2024 підпис у накладній № 2455 від 17.01.2023 (біля напису «M1N7VPP», а.с. 135), підпис у накладній № 2456 від 17.01.2023 (в графі «від продавця: ОСОБА_3 », а.с. 136), підпис у розписці свідка ОСОБА_3 від 16.01.2024 (в графі «підпис», а.с. 109), підпис у присязі свідка ОСОБА_3 від 16.01.2024 (в графі «підпис», а.с. 109), підпис у розписці від 16.01.2024 (поруч з прізвищем « ОСОБА_3 », а.с. 114) та підпис у розписці від 05.02.2024 (поруч з прізвищем « ОСОБА_3 », а.с. 117) виконані однією особою. (т. 1 а.с. 234-244)

Дослідивши вищевказаний висновок, суд вважає його обґрунтованим і такими, що не викликає сумнівів у його правильності. Судом прийнято до уваги, що висновок експерта є однозначним, чітким та повним.

Однак, згідно із ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено надання неправдивих показань свідком ОСОБА_3 в частині оформлення накладної № 2455 від 17.01.2023. (т. 1 а.с. 5, 135).

Приймаючи до уваги вищевказаний висновок експерта, суд прийшов до висновку, що 17.01.2023 працівником відповідача - ОСОБА_3 було оформлено і підписано накладну № 2455 від 17.01.2023, яка містить штемпель «Оплачено». (т. 1 а.с. 5, 135).

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані, зокрема: надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти); надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на твердження адвоката відповідача про відсутність в матеріалах справи належного розрахункового документа, що підтверджує оплату вищевказаного товару позивачем, судом прийнято до уваги, що втрата зазначеного документа, неодержання його при придбанні товару чи неможливість його відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу, зокрема з допомогою свідків. На що також звертав увагу й Верховний Суд України в п. 9 постанови Пленуму від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів».

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прийняв від продавця товар, вказаний у накладній № 2455 від 17.01.2023, у якій, в свою чергу, міститься відмітка про його оплату. При цьому, як вже встановлено судом, дана накладна була оформлена і підписана працівником відповідача - ОСОБА_3 .

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позивачем було проведено повну оплату за вищевказаний товар.

Судом прийнято до уваги, що Головним управлінням ДПС у Вінницькій області за наслідками фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 01.02.2024 було виявлено порушення п. 1 і п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та складено протокол про адміністративне правопорушення на особу, яка проводила розрахункові операція, за ст. 1551 КУпАП. (т. 1 а.с. 150) Однак складання протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про притягнення особи до відповідальності, вину якої встановлює суд. В ході розгляду цієї справи суд позбавлений можливості перевірити, користуючись доступом до ЄДРСР, винесення відповідної постанови, оскільки протокол складено на працівника ФОП ОСОБА_2 - на особу, яка проводила розрахункові операція, ідентифікуючі дані якої в розпорядженні суду відсутні. Тому дане повідомлення не є допустимим доказом порушення відповідачем положень п. 1 і п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Враховуючи вищевикладене не заслуговують й на увагу твердження адвоката відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів придбання спірного товару позивачем саме у відповідача.

Так, в ході розгляду справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено, що 17.01.2023 ОСОБА_1 було придбано у ФОП ОСОБА_2 у торгівельному приміщенні ТД «Укрсервіс», розташованому у АДРЕСА_1 , де відповідач орендує торгівельне приміщення, дві генераторні установки SC9000Е 1ф (7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса) вартістю по 48 000, 00 гривень за кожну, тобто на загальну суму 96 000, 00 гривень.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Частиною третьою статті 698 ЦК України передбачено, що до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Судом встановлено, що позивач претензій до якості придбаного товару не має. Однак, даний товар не задовольнив позивача у зв`язку із неможливістю його використання у побутовому приміщенні без проведення ряду робіт для його установки і безпечного використання.

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром, або відтворений на дисплеї програмного реєстратора розрахункових операцій (дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій) QR-код, що дає змогу споживачеві здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, або надісланий електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти. Перелік товарів, що не підлягають обміну (поверненню) з підстав, зазначених у цій статті, затверджується Кабінетом Міністрів України. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару.

Судом прийнято до уваги, шо закон не зобов`язує споживача звертатись до продавця із вимогою про обмін товару належної якості, розірвання договору та одержання назад грошей у розмірі вартості повернутого товару саме письмово. Таке звернення може бути й усним, й здійсненим в електронній формі. Суттєвим є встановлення строку пред`явлення такої вимоги.

З показань свідків вбачається, що позивач звертався до продавця з проханням обміняти придбаний ним товар, а після повідомлення про відсутність аналогічного товару, який би задовольняв потреби позивача, останній вимагав розірвання договору та повернення йому грошових коштів у розмірі вартості повернутого товару. Отримавши відмову, позивач 31.01.2023 письмово звернувся до відповідача із вимогою розірвати договір і повернути грошові кошти в сумі 96 000, 00 гривень. (а.с. 8-9)

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача у порядку і строк, визначені ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказана письмова вимога була направлена позивачем на адресу: АДРЕСА_1 рекомендованим листом із повідомленням. (а.с. 8-9)

Твердження адвоката відповідача про те, що за місцем здійснення відповідачем підприємницької діяльності жодних звернень від позивача не надходило, адже такою адресою є: АДРЕСА_2 , а не адреса: АДРЕСА_1 , суд вважає безпідставними. Так, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що місцем реєстрації підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 є: АДРЕСА_2 . Однак підприємець може здійснювати свою діяльність або вдома (за адресою прописки), або в іншому власному/орендованому приміщенні/офісі. Як вбачається, зокрема, із договорів поставки від 30.12.2022, наданих адвокатом відповідача, фактична адреса ФОП ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 . (а.с. 39-40зв.) Крім того, свідок ОСОБА_3 , який працює у відповідача на посаді менеджера, повідомив, що ФОП ОСОБА_2 орендує торгове приміщення у ТД «Укрсервіс», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повідомили, що генераторні установки були придбані за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві достовірну і доступну інформацію про найменування, належність та режим роботи свого підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат позивача звернувся 16.03.2023 до ФОП ОСОБА_2 , направивши за адресою: АДРЕСА_2 , адвокатський запит щодо результатів розгляду вищевказаної письмової вимоги позивача. (т. 1 а.с. 105-107) За ненадання інформації на даний адвокатський запит постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2023 по справі № 127/13448/23, яка набрала законної сили 20.06.2023, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності: визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 2123 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним.

Вирішуючи питання чи є підключення до генераторної установки SC9000E 1ф (7,0 кВт Старт, 25 л, колеса) відповідного рукава для відведення вихлопних газів втручанням в її конструктивні елементи, судом не встановлено можливість вирішення експертами поставленого адвокатом відповідача питання через відсутність експертів у даній галузі. (т. 1 а.с. 164, 175, 221-223) Суд, як і учасники справи, не є фахівцем у даній галузі знань.

Водночас, судом прийнято до уваги, що необхідність втручання у конструктивні елементи придбаного позивачем товару або ж відсутність такої необхідності, не мають принципового значення у даній справі, адже споживач протягом чотирнадцяти днів має право обміняти товар належної якості з дотриманням певних умов, а у разі відсутності товару, який би задовольнив його потреби, з наявного у продавця асортименту, розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару.

У ході розгляду справи були продемонстровані і досліджені відеозаписи, надані учасниками справи, а також інструкція до генератора і суд прийшов до висновку, що придбані позивачем генераторні установки не виключають можливості відводу вихлопних газів. (т. 1 а.с. 193-196, 103, 208) Однак, продавець мав повідомити споживачу під час здійснення ним вибору продукції про те, що якщо генератор придбавається для його використання в приміщенні, то необхідно буде провести комплекс робіт для його правильної установки та експлуатації, зокрема з метою забезпечення відводу вихлопних газів генератора; у процесі роботи генератор виділятиме гази, які потрібно виводити назовні, не допускаючи їхнього скупчування в приміщенні; про заборону розміщувати генератор у замкнутому приміщенні без вентиляції тощо.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач під час вибору генератора повідомив продавця, що дані установки будуть встановлюватись саме в побутовому приміщенні. Судом звернуто увагу на те, що для відводу вихлопних газів необхідно придбати вихлопну трубу для генератора, яка не входить в комплект поставки. Трубу необхідно монтувати таким чином, щоб один кінець був з`єднаний із глушником генератора, а інший виходив через отвір у стіні на вулицю, пророблений спеціально для цієї мети. Тобто позивач мав здійснити й певні технічні й будівельні роботи для безпечного використання придбаних ним генераторів.

Надання, зокрема, вищевказаної інформації споживачу у доступній формі та своєчасно забезпечило б можливість свідомого і компетентного вибору споживачем продукції за призначенням, тобто для задоволення його потреб, або ж убезпечило б від придбання непотрібного товару.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Стосовно продукції, яка за певних умов може бути небезпечною для життя, здоров`я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов`язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання).

Згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), визначеним відповідними нормативно-правовими актами, у тому числі технічними регламентами, або, прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв`язку.

У разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків;

3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором (ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває (ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Суд прийшов до висновку, що позивач, не маючи спеціальних знань про властивості та характеристики генераторних установок, під час їх вибору і придбання не був достатньо проінформований продавцем щодо принципу роботи таких установок і ще й необхідності вчиненню ряду дій, зокрема вищевказаних судом, для їх, зокрема, безпечної експлуатації.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне здійснення безготівкових розрахунків з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту, у будь-який спосіб обмежувати можливість здійснення ним безготівкових розрахунків, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов`язаний забезпечити таку можливість.

Судом прийнято до уваги, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Судом встановлено, що використання придбаного позивачем товару і незбереження його товарного вигляду та споживчих властивостей не було підставою для відмови відповідачем у задоволення вимог позивача.

У ході розгляду справи стороною відповідача не спростовано, що генераторні установки, придбані позивачем, останнім не використовувались і їх товарний вигляд та споживчі властивості збережено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем 17.01.2023, та повернення сплаченої за товар грошової суми.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача неустойки в сумі 138 240, 00 гривень, то суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Договором купівлі-продажу, укладеним між позивачем та відповідачем 17.01.2023, не передбачені правові наслідки невиконання чи неналежного виконання його умов сторонами і, відповідно, розмір неустойки.

Водночас, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару:

1)у разі придбання ним товару неналежної якості:

а) за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) (ч. 9 ст. 8 Закону);

б) за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) (ч. 9 ст. 8 Закону);

2) у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором:

а) в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (ч. 5 ст. 10 Закону);

3) якщо протягом установлених строків продавець не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору:

а) за кожний день затримки повернення грошей (ч. 9 ст. 12 Закону (в разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями), ч. 7 ст. 13 Закону (у разі укладення договору на відстані)).

Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені, в даному випадку, ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже ні договором, ні Законом України «Про захист прав споживачів», за встановлених судом обставин у даній цивільній справі, не передбачено право споживача на неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару за кожний день затримки повернення грошових коштів, як того вимагає позивач. Відповідно правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 138 240, 00 гривень за період з 08.02.2023 до 02.07.2023 відсутні.

Таким чином, заслухавши пояснення сторін по справі та показання свідків, дослідивши письмові пояснення викладені у заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Зважаючи на доводи адвоката відповідача щодо відсутності вимоги про розірвання договору купівлі-продажу, судом прийнято до уваги наступне.

Суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Судом прийнято до уваги, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідків.

Отже, враховуючи вищевикладене, основні засади цивільного судочинства та необхідність ефективного засобу правового захисту, суд прийшов до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом розірвання договору купівлі-продажу товару, а саме: двох генераторних установок SC9000Е 1ф (7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса), укладеного 17.01.2023 між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , і стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним коштів на виконання умов цього договору в сумі 96 000, 00 гривень.

Суд прийшов до висновку, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 138 240, 00 гривень за період з 08.02.2023 до 02.07.2023 слід відмовити, оскільки такі вимоги є безпідставними враховуючи вищевикладене.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору за подачу позову на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Згідно із Законом України «Про судовий збір» на час звернення позивача до суду розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 211, 20 гривень) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140, 00 гривень).

Відповідно, на день подання позовної заяви позивач повинен би був сплатити судовий збір, якби не був звільнений від його сплати, в розмірі 2 342, 40 гривень.

Таким чином, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 959, 92 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (40, 98 %). Решта судового збору в сумі 1 382, 48 гривень підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи.

У відповідності до рахунку експертної установи, позивачем було сплачено 10 505, 88 гривень за проведення судової почеркознавчої експертизи, що підтверджується платіжною інструкцією від 08.10.2024. (т. 1 а.с. 230-231, 250зв.)

Враховуючи положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 4 305, 31 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (40, 98 %). Решту витрат пов`язаних із проведенням експертизи слід залишити за позивачем.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що 03.05.2023 між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Артем Левченко» було укладено договір про надання правничої допомоги б/н, на підставі якого адвокату Левченку А.О. було видано ордер. (т. 1 а.с. 14, 16)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Левченко А.О. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000745, виданого 29.01.2021.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги б/н від 03.05.2023, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що гонорар адвоката за даним договором становить 15 000, 00 гривень (п. 6.1 договору).

Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

На виконання умов договору про надання правничої допомоги б/н від 03.05.2023 позивачем було сплачено АБ «Артем Левченко» гонорар в сумі 15 000, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 03.05.2023. (т. 1 а.с. 15)

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Судом встановлено, що договором про надання правничої допомоги б/н від 03.05.2023 чітко визначено обсяг послуг і розмір гонорару, який є фіксованим. Надання адвокатських послуг позивачу, зокрема, підтверджується матеріалами справи. Беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації і захисту прав та інтересів клієнта. Участь у судових засіданнях являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напряму, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.

Суд прийшов до висновку, що зазначена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 гривень є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Крім того, оцінка дій адвоката позивача, як то вбачається з матеріалів справи, вказує на їх відповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Також судом враховано: поведінку сторін під час розгляду справи; дії сторін щодо досудового врегулювання спору; значення справи для сторін; суму витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем в попередньому (орієнтованому) розрахунку, та суму до відшкодування.

Суд вважає, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, які були у даній справі необхідними, є розумним, реальним і виправданим.

Підстав, визначених ч. 5 ст. 137 ЦПК України, для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено. Матеріали справи не містять клопотання відповідача та/або його адвоката про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, часткове задоволення позовних вимог та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 147, 00 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (40, 98 %). Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за позивачем.

До ухвалення рішення у справі учасниками справи не повідомлено суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених ними інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Учасниками справи не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому, слід врахувати, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі № 755/9215/15-ц.

Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених інших судових витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 11-16, 549, 551, 610-612, 655, 656, 692, 698, 708 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 110, 133, 141, 223, 229, 230, 234, 235, 238, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі-продажу товару, а саме: двох генераторних установок SC9000Е 1ф (7, 0 кВт, ел.старт., 25 л, колеса), укладений 17.01.2023 між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені ним кошти на виконання умов договору купівлі-продажу товару від 17.01.2023 в сумі 96 000, 00 гривень.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки в розмірі 138 240, 00 гривень відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 959, 92 гривень.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 147, 00 гривень та витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 4 305, 31 гривень.

Решту судових витрат понесених ОСОБА_1 залишити за ним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІПН НОМЕР_2 ; місце реєстрації підприємницької діяльності згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено 26.12.2024.

Суддя: