Номер провадження: 22-ц/813/2996/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Грицюк Т.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2023 року за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

07 липня 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просило суд в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Альфа-Банк» за договором кредиту №2007/40-27/003 від 07.02.2007 в сумі 34 062,42 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16 червня 2020 року еквівалентно 914 234,82 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу реєстраційний номер 1085 від 19.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей від майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ в межах процедури виконавчого провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

07 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 перейменований на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та ОСОБА_1 , укладено договір кредиту №2007/40-27/003, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 525,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до лютого 2027 року.

07 лютого 2007 року в якості забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , між нею та банком був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір (реєстр. №229), відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру загальною площею 68,79 кв.м, що будується за адресою: АДРЕСА_3 .

Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатив, чим грубо порушив умови кредитного договору. На підставі чого, станом на 19.06.2020 у неї виникла заборгованість у сумі 78 001,85 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2020 еквівалентно 2 087 586,80 гривень.

Пунктами 2.4.3, 4.1 Іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобов`язання. Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 1.9. Іпотечного договору після оформлення та реєстрації в установленому порядку прав власності на нерухоме майно, що зазначене в п 1.1. Іпотечного договору за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. Сторони протягом двох робочих днів укладають договір про внесення змін до Іпотечного договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки. Зазначений договір про внесення змін є підставою для внесення змін до реєстрації заборони Предмета іпотеки.

Обтяження об`єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Будинок за адресою: АДРЕСА_4 зданий в експлуатацію та йому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_5 .

Проте всупереч договору іпотеки, ОСОБА_1 , не звернулася до установи Банку (Іпотекодержателя) для укладання доповнень до іпотечного договору у зв`язку із завершенням будівництва, та введення в експлуатацію та прийому новозбудованої квартири, інвестором якої ОСОБА_1 була відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення №102/19 від 24.01.2007.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого Іпотекодержателю (АТ «Укрсоцбанк»/АТ «Альфа-банк») стало відомо, що ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру АДРЕСА_1 (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя ОСОБА_4 робила свідомо з метою ухилення від сплати кредитної заборгованості.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Встановивши, факт переходу до відповідачки ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про застосування до правовідносин статтю 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідачку та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

На підставі зазначеного АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду до нового власника предмета іпотеки з вимогою звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно в рахунок виконання третьої особою зобов`язань за кредитним договором.

07 вересня 2020 року відповідачка ОСОБА_5 надала суду відзив на позовну заяву, у які просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що іпотечний договір є недійсним, оскільки майнові права на спірну квартиру у незавершеному будівництвом житловому будинку відповідно статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки лише Законом України від 25 грудня 2008 року №800-УІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва». Тому вона не набула статус іпотекодавця за статтею 23 Закону України «Про іпотеку».

22 жовтня 2020 року відповідачка ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Вуж Дмитро Володимирович, надала суду заяву про застосування строку позовної давності, яка є підставою для відмови у задоволенні позову Банку, посилаючись на те, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 листопада 2014 року у справі №1608-14 задоволено вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/003 від 07.02.2007. Отже, у 2014 році відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання договору кредиту №2007/40-27/003 від 07.02.2007, а відтак обов`язок достроково повернути кошти за кредитним договором настав саме у 2014 році, вказаний договір не містить умов щодо збільшення строку позовної давності, а тому при зверненні у 2020 році до суду із позовом щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк пропустив строк позовної давності (т. 1, а.с. 229-234).

19 жовтня 2020 року позивач, АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Дзундза Ольга Володимирівна, надала суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

15 жовтня 2020 року третя особа ОСОБА_1 надала суду письмові пояснення, у яких позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову, застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (т. 1, а.с. 164-171).

26 січня 2021 року третя особа ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Смирнов Андрій Петрович, надала суду заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності (т. 2, а.с. 2).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представнику позивача про забезпечення позову по справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2022 у прийнятті зустрічного позову відповідачки ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання іпотечного договору недійсним за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2022 року клопотання представника позивача АТ «Альфа-Банк» про витребування доказів по справі задоволено. Суд витребував з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса ОМНО Борисової Н.В. матеріали реєстраційної справи №101 щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

01 червня 2023 року представник позивача - адвокат Байрамов О.В., надав суду письмову заяву про те, що АТ «Альфа Банк» змінили назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», без зміни ідентифікаційних даних, без зміни організаційно-правової форми та форми власності, а також місця реєстрації (т. 2, а.с. 194).

В судове засідання представник позивача, АТ «СенсБанк», адвокат Байрамов О.В., не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Надав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника позивача, також вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі (т. 2, а.с. 197).

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, про причини не явки суд не повідомила.

В судове засідання третя особа ОСОБА_1 та представник третьої особи адвокат Смирнов А.І. не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Представник третьої особи надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутністю третьої особи (т. 2, а.с. 148, 198).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, АТ «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду ОСОБА_2 та представник АТ «Сенс Банк» не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про направлення судової повістки та довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету Електронного суду АТ «Сенс Банк».

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

24 жовтня 2024 року від представника АТ «Сенс Банк» надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзив адвоката Смирнова Андрія Ігоревич в інтересах третьої особи ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки заочне рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Судом першої встановлено, що 28 квітня 2010 року АКБ «Укрсоцбанк» змінило назву на ПАТ «Укрсоцбанк», а 06 липня 2018 року на АТ «Укрсоцбанк».

24 жовтня 2018 року рішенням Правління НБУ №799-рш Національний банк України відкликав банківську ліцензію АТ «Укрсоцбанк» та виключив його з Державного реєстру банків. Прийняте рішення пов`язане із завершенням реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Бак» за спрощеною процедурою відповідно до вимог Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків».

Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2009 року стало АТ «Альфа-Банк».

07 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який загальними зборами акціонерів АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010 перейменований на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» та ОСОБА_1 , укладено договір кредиту №2007/40-27/003, відповідно до якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення. строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 51 525,00 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 06 лютого 2027 року (т. 1, а.с. 10-15).

07 лютого 2007 року в якості забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , між нею та Банком був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір (реєстр. №229), відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,79 кв.м, що будується за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 16-21).

Відповідно до п. 1.9. Іпотечного договору після оформлення та реєстрації в установленому порядку прав власності на нерухоме майно, що зазначене в п 1.1. Іпотечного договору за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. Сторони протягом двох робочих днів укладають договір про внесення змін до Іпотечного договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки. Зазначений договір про внесення змін є підставою для внесення змін до реєстрації заборони Предмета іпотеки.

Обтяження об`єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Будинок за адресою: АДРЕСА_4 зданий в експлуатацію та йому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_5 .

Проте всупереч договору іпотеки, ОСОБА_1 , не звернулася до установи Банку (Іпотекодержателя) для укладання доповнень до іпотечного договору у зв`язку із завершенням будівництва, та введення в експлуатацію та прийому новозбудованої квартири, інвестором якої ОСОБА_1 була відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення №102/19 від 24.01.2007.

Натомість ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру АДРЕСА_1 (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь ОСОБА_2 .

При вирішенні спору суд враховує, що правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно Закону України від 25.12.2008 «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14.01.2009, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) передбачало, що предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Згідно частини першої статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування» є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням зазначених вище норм права, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони підписавши іпотечний договір, який направлений на забезпечення виконання кредитного договору, визначились відносно всіх істотних умов, проте відповідач (іпотекодавець), в порушення положень договору іпотеки, відчужила на користь ОСОБА_3 за договором відступлення прав вимоги за договором резервування приміщення майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , в свою чергу, 14.05.2018 зареєстрував за собою право власності на збудовану квартиру АДРЕСА_1 (нова поштова адреса предмета іпотеки) та 19.07.2018 відчужив вказану квартиру за договором-купівлі продажу №1085, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Н.В., на користь ОСОБА_2 .. Даними діями ОСОБА_1 порушила умови договору іпотеки від 07.02.2007, та права іпотекодержателя на задоволення вимог у випадку порушення основного зобов`язання.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Встановивши, факт переходу до відповідачки ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про застосування до правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідача та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

На підставі зазначеного суд першої інстанції виходив про порушення прав АТ «Альфа-Банк».

З приводу заяви третьої особи про застосування строку позовної давності, слід вказати наступне.

Встановлено, що кредитний договір було укладено 07 лютого 2007 року на строк до 07 лютого 2027 року.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц (провадження №61-21807св19).

Третя особа ОСОБА_1 , а згодом і її адвокат Смирнов А.І. подали до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 листопада 2014 року у справі №1608-14 задоволено вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/003 від 07.02.2007.

Таким чином, у 2014 році відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання договору кредиту №2007/40-27/003 від 07.02.2007, а відтак обов`язок достроково повернути кошти за кредитним договором настав саме у 2014 році. Вказаний договір не містить умов щодо збільшення строку позовної давності.

Таким чином, банк перервав строк позовної давності у спорі з ОСОБА_1 щодо погашення останньою кредитної заборгованості, а тому при зверненні у 2020 році до суду із позовом щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом встановленого законом строку позовної давності. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Посилання позивача, АТ «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович, в апеляційній сказі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строку позовної давності у зв`язку з тим, що про порушення свого права позивачу стало відомо з 16 червня 2020 року, з моменту перереєстрації іпотечного майна.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, Банком, доведена належним чином обґрунтованість підстав позову, проте позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/003 від 07.02.2007 поданий Банком до суду поза межами позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, вирішуючи справу за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі №501/2410/18 (провадження №61-9177св21) виходив: «Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції ОСОБА_1 (а. с. 222, 223, т. 1), виходячи із такого.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 12 листопада 2009 року цивільного позову у кримінальній справі про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання з 21 вересня 2028 року на 12 листопада 2009 року.

Тобто, АТ «УкрСиббанк» використало згідно частини другої статті 1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

За таких обставин, з 12 листопада 2009 року у кредитора виникло право на звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України, зокрема щодо вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком 12 листопада 2009 року позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у серпні 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем».

У справі, яка переглядається апеляційним судом відповідачка ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Вуж Дмитро Володимирович, звернулась до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності від 22 жовтня 2020 року (т. 1, а.с. 229-234).

26 січня 2021 року третя особа ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Смирнов Андрій Петрович, надала суду заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності (т. 2, а.с. 2).

Використовуючи своє право згідно частини другої статті 1050 ЦК України, Банк звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 07 листопада 2014 року у справі №1608-14 задоволено вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2007/40-27/003 від 07.02.2007 (т. 1, а.с. 173-175).

30 березня 2015 року вказане рішення суду було звернути до примусового виконання (т. 1, а.с. 176).

Отже, згідно частини другої статті 1050 ЦК України, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання за договором кредиту №2007/40-27/003 від 07.02.2007 року з 06 лютого 2027 року на 07 листопада 2014 року

Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У даному випадку перебіг трирічного строку позовної давності почався з моменту вчинення виконавчого напису з 08 листопада 2014 року та закінчився 09 листопада 2017 року.

Таким чином, з 08 листопада 2014 року у Банка виникло право на звернення до суду з позовом для захисту своїх порушених прав, проте Банк звернувся до суду з позовом лише 07 липня 2020 року (т. 1, а.с. 3), тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давніть сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлено майно тощо).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність сплила і до додаткової вимоги договору іпотеки.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що у даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме право на позов об`єктивно виникло у Банку 08 листопада 2014 року, а з позовом до суду Банк звернувся поза межами встановленого законом строку позовної давності лише 07 липня 2020 року. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду Банк не надав, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, отже порушене право Банка не підлягає захисту судом.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович залишити без задоволення, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 листопада 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк