Справа № 646/4767/17
№ провадження 2/646/1525/2024
РІШЕННЯ

іменем України

25.11.2024 року Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Глоби М.М.,

за участю секретаря судового засідання Борщ Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») через представника звернулось до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 27.03.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 057Ф-ІК4.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх вищезазначених зобов`язань за кредитним договором, 26.06.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 057Ф-ІК4/zl, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 2347. Відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

24.12.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк», що є правонаступником ВАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 241212ІВ, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором № 057Ф-ІК4 від 27.03.2008 року, який був укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 та Іпотечним договором № 057Ф-ІК4/zl від 27.03.2008 року який укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс».

17.02.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, відповідно до якого, право вимоги за Кредитним договором № 057Ф-ІК4 від 27.03.2008 року та Іпотечним договором № 057Ф-ІК4/z1 від 27.03.2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.04.2016 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки були задоволені у повному обсязі.

28.07.2016 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі вказаного вище рішення суду зареєструвало за собою право власності на вищезазначене майно, а саме однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Після реєстрації права власності, уповноваженими особами ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було здійснено спробу потрапити у зазначену вище квартиру, про те, у вказаній квартирі мешкають відповідачі.

01.08.2016 року на адресу відповідачів ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було надіслано вимогу про добровільне звільнення приміщення, однак дана вимога була проігнорована відповідачами та повернута на адресу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Просили з урахуванням уточнених позовних вимог визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою, шляхом виселення із займаного житлового приміщення.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.07.2017 відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 02.11.2017 року провадження у справі було зупинено до розгляду Червонозаводським районним судом м. Харкова справи за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

15.02.2019 року на підставі розпорядження № 02?15/63 «Щодо повторного автоматизованого розподілу невирішених судових справ, які перебували в провадженні судді Теслікової І.І.» справа надійшла в провадження судді Єжова В.А.

25.11.2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 02?13/145 «Щодо повторного автоматизованого розподілу невирішених судових справ, які перебували в провадженні судді Єжова В.А.» справа надійшла в провадження судді Блага І.С.

Ухвалою суду від 09.12.2021 року цивільна справа була прийнята до провадження та відновлено провадження у справі в зв`язку з постановленням рішення у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави.

В Ленінському районному суді м. Полтави вищевказана цивільна справа реєстрацію в автоматизованій системі документообігу не проходила.

Вищевказана цивільна справа була повернута Ленінським районним судом м. Полтави до Червонозаводського районного суду м. Харкова, та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана для розгляду судді Глобі М.М.

Ухвалою суду від 06.03.2023 року цивільна справа прийнята до провадження та призначена до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 20.04.2023 року закрито підготовче засідання у справі. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як встановлено під час судового розгляду, 27.03.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 057Ф-ІК4/z1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. за реєстровим № 2347 та передано в іпотеку квартиру у АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

19.04.2016 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки були задоволені у повному обсязі (а.с. 8-9).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, судом встановлено, що на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.04.2016 року, приватним нотаріусом КМНО м. Києва Семеновою Г.В. було зареєстровано право власності на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 05.02.2018 року заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 19.04.2016 року було скасовано та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Рішенням суду від 06.04.2020 року (справа № 646/935/18, провадження № 2/646/125/2020) у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено у повному обсязі.

Суд використовує текст вказаних судових рішень, які внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону України від 22.12.2005 року за № 3262-IV «Про доступ до судових рішень».

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст. 41 Конституції України).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

У ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи, що заочне рішення суду від 19.04.2016 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 скасоване, рішенням суду від 06.04.2020 року у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраціївідповідачів.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, з урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частин рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи Харківському апеляційному суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , адреса для листування: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, поверх 6, оф. 32.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя