Дата документу 02.04.2024
Провадження № 2/334/569/24
02 квітня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, в якому просять стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в сумі 610 009,30 гривень та моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 305 004,70 гривні, моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, судові витрати за складання звіту про незалежну оцінку середньоринкової вартості квартири 800 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 150 000 гривень.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі не подала.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав.
Представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подав.
Відповідно до частини другої статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави.
Представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на вебсайті судової влади України, а тому вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1429321 та 1429106 від 20.03.2013 позивачка ОСОБА_1 є власницею 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої 1/3 частки вказаної квартири є позивач ОСОБА_2 .
Згідно з актом про пожежу від 09.10.2022 причиною пожежі за адресою: АДРЕСА_1 став вибух внаслідок потрапляння боєприпасів, їх уламків під час бойових дій.
Відповідно до акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 02.11.2022 квартира АДРЕСА_2 частково зруйнована та стала непридатною для проживання позивачів.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 263529 від 29.08.2019 та індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1204 від 29.08.2019 відносно ОСОБА_1 проведено первинний огляд та встановлено третю групу інвалідності загального захворювання безстроково.
Наявність захворювання у ОСОБА_1 підтверджується також випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24.05.2023.
13.06.2023 ОСОБА_1 повторно проведено медичний огляд та встановлено І «А» групу інвалідності загального захворювання безстроково, особа не працездатна та потребує постійного стороннього догляду, що випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 157888 від 13.06.2023 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 267 від 13.06.2023.
Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1459 від 12.10.2023 ОСОБА_1 , яка була особою з інвалідністю І групи психічного розладу, встановлена (переглянута) І «А» група, яка проживає разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . За рівнем обмеження життєдіяльності ОСОБА_1 : обмеження самообслуговування: обмеження здатності до самостійного пересування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку.
Згідно з звітом про незалежну оцінку від 27.09.2023 станом на 08.10.2022 середньоринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 915 014 гривень.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно зі статями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 5 Закону № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
В даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним особам, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).
Згідно з пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За приписами частин 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Суд встановив, що дії Російської Федерації у вигляді збройної агресії спричинили матеріальну та моральну шкоду позивачам, як мешканцям міста Запоріжжя, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку.
Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди, позивачі посилаються на втрату нерухомого майна, внаслідок ракетного удару в багатоквартирний житловий будинок у м. Запоріжжя Запорізької області.
Суд з цього приводу зазначає, що згідно частини першої статті 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому, само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У даному випадку позивачами надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачам нерухомого майна, яке позивачі втратили у м. Запоріжжя Запорізької області у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації.
Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що в результаті збройної агресії Російської Федерації було частково зруйновано квартиру АДРЕСА_2 , співвласниками якої є позивачі, внаслідок чого вона є не придатною для подальшого проживання.
Отже суд погоджується із твердженнями позивачів щодо спричинення їм матеріальної шкоди саме через втрату майна.
Разом з цим суд вважає, що сама по собі збройна агресія Російської Федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста проживання позивачів, обставина вимушеної зміни місця проживання, безумовно спричинило таким особам моральну шкоду.
Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
У даному випадку визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивачів, істотність вимушених змін у їх житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність.
Враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду в сумі 300 000 гривень на кожного.
Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь позивачки ОСОБА_1 компенсації матеріальної шкоди в сумі 610 009,30 гривень, що відповідає її 2/3 часткам спірної квартири вартістю 915 014 гривень та моральної шкоди в сумі 300 000 гривень, на користь позивача ОСОБА_2 компенсації матеріальної шкоди в сумі 305 004,67 гривні, що відповідає його 1/3 частці спірної квартири та моральної шкоди в сумі 300 000 гривень.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.
Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Судом встановлено, що 01.11.2022 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвокатом Здориком Олександром Ігоровичем укладений Договір (угода) про надання правової допомоги (далі Договір). Відповідно до Додатку № 1 до Договору та акту про приймання-передачі виконаних робіт за надання юридичних послуг згідно до Договору від 30.11.2022, вартість витрат на надання професійної правничої допомоги за позовом складає 150 000 гривень, у тому числі пов`язаних з підготовкою до судового розгляду справи загалом та до кожного судового засідання окремо, включаючи, але не обмежуючись: час, витрачений на зустрічі з Клієнтом, включаючи час, необхідний для прибуття на місце зустрічі, час, витрачений на консультування Клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку та подання процесуальних документів, підготовку позовної заяви 100 000 гривень (10 годин), та пов`язаних з участю в судових засіданнях 50 000 гривень (5 годин).
З квитанції до прибуткового ордера від 30.11.2023 вбачається про сплату позивачем ОСОБА_2 коштів в сумі 150 000 гривень.
Відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу через їх неспівмірність складності справи не подавалось.
Проте представник позивачів участі в судових засіданнях не брав, а тому витрати, пов`язані з його участю в судових засіданнях в сумі 50 000 гривень покладенню на відповідача не підлягають.
Також, оцінивши подані позивачами докази на підтвердження понесених ними витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, враховуючи те, що складання позовної заяви, консультації клієнтів явно не потребують витрачання 10 годин роботи адвоката, суд дійшов висновку про відмову позивачам у відшкодуванні понесених ними витрат на професійну правничу допомогу частково в сумі 50 000 гривень та відповідно не покладання таких витрат у відповідній частині на відповідача з покладанням на останнього обов`язку по відшкодуванню 50 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.
Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за складання звіту про незалежну оцінку середньоринкову вартості квартири в сумі 800 гривень.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивачів від сплати судового збору на підставі пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та часткове задоволення позову, судовий збір в сумі 15 150,13 гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись статтями 12, 13, 76, 77, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
позов задовольнити частково.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди у сумі 610 009 (шістсот десять тисяч дев`ять) гривень 30 копійок та моральної шкоди в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, а всього в сумі 910 009 (дев`ятсот десять тисяч дев`ять) гривень 30 копійок.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_2 компенсацію матеріальну шкоду у сумі 305 004 (триста п`ять тисяч чотири) гривні 67 копійок та моральної шкоди в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, а всього в сумі 605 004 (шістсот п`ять тисяч чотири) гривні 67 копійок.
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_2 судові витрати за складання звіту про незалежну оцінку середньоринкової вартості квартири в сумі 800 (вісімсот) гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, а всього в сумі 50 800 (п`ятдесят тисяч вісімсот) гривень.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь держави судовий збір в сумі 15 150 (п`ятнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень 13 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Реквізити учасників справи:

позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

відповідач Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, місцезнаходження: вул. Житня, 14, будівля 1, м. Москва.

Суддя М.В. Фетісов