Справа № 367/3349/19
Провадження №2/367/386/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

представників позивача ОСОБА_1 , Лялевича О.В.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року до суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач зазначає, що 27 травня 2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авер-сіті» отримало державний акт на земельну ділянку, що підтверджує право власності ТОВ «Авер-сіті» на земельну ділянку 4,3864 га. Крім того, позивач зазначає, що 19 січня 2011 року отримав дозвіл ДАБІ №15/11 на виконання будівельних робіт з об`єктами соціально - побутового призначення та багатоповерховим паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що 18 березня 2011 року житловий будинок АДРЕСА_2 був введений в експлуатацію. Позивач звертає увагу суду, що 09 червня 2011 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 177, згідно з яким було надано дозвіл на оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна у будинку АДРЕСА_3 на підставі Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта серії № 00002053 від 18 березня 2011 року. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що він є власником земельної ділянки та нерухомого майна, яке закінчено будівництвом та прийняте в експлуатацію. Крім того зазначає, що 05 січня 2012 року ОСОБА_5 звернувся з позовною заявою про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні та володінні нерухомим майном. Однак, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року у справі № 2-856/12 позовну заяву ОСОБА_5 залишено без задоволення та рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 20112 року у справі № 22ц-5309/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення № 477, 478, 476,475,482, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 та на нежитлове приміщення № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , а в іншій частині позовних вимог відмовлено. Позивач звертає увагу суду, що 27 лютого 2019 року постановою Верховного Суду у справі № 2-856/12 касаційну скаргу ТОВ «Аверс-сіті» задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі. Позивач стверджує, що 28 березня 2019 року з інформаційної довідки № 161383017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно ТОВ «Аверс-сіті» дізналось, що 14 червня 2012 року постановою заступника начальника управління Головного слідчого управління МВС України ОСОБА_6 було накладено арешт на нежитлове приміщення № 482 у корпусі 1. Позивач зазначає, що 22 листопада 2012 постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Грицая Ю.І. від 16 листопада 2012 року було скасовано арешт. Крім того, зазначає що 27 листопада 2012 року ТОВ «Аверс-сіті» зареєструвало право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_6 , про що було видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 30 червня 2011 року. Позивач звертає увагу суду, що 27 листопада 2012 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на нежитлове приміщення № 171 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 31 березня 2014 року ОСОБА_5 реєстрував право власності у ДРРПНМ на підставі: рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012, рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень. Позивач стверджує, що 31 березня 2014 року ОСОБА_2 набула право власності на підставі договору дарування № 660, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.03.2014. Однак, 23 квітня 2019 року з інформаційної довідки позивач дізнався, що 23 квітня 2019 року власником нежитлового приміщення став ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 834. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що він є власником нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується сертифікатом відповідності, рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області, а також свідоцтвом про право власності. Однак, вважає, що вищевказане нежитлове приміщення вибуло з власності ТОВ «Аверс-сіті» на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2012 року, яке було скасовано постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року, а тому позивач просить: витребувати у ОСОБА_4 об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення № 171,яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . 10 липня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що 23 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування на нежитлове приміщення. За вказаним договором дарування дарувальник передав у власність обдарованого нежиле приміщення площею 76,9 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , приміщення № 171. У відповідності до п.1.2. Договору майно, яке відчужується за договором належить Дарувальнику на праві особистої приватної власності, яке виникло на підставі Договору дарування від 31 березня 2014 року. Крім того,зазначає, що сторони ціну договору визначили в розмірі 798 500 гривень. Ринкова вартість майна визначена відповідно до висновку ПП «ТАСАДОР» у розмірі 798 500 грн. станом на 11 квітня 2019 року. Відповідач зазначає, що право власності на вказане майно, як обдарованої особи виникло з моменту прийняття дарунка за договором та підлягає державній реєстрації, зокрема 23 квітня 2019 року на підставі договору дарування була здійснена державна реєстрація вищевказаного нерухомого майна. Відповідач звертає увагу суду, що позивачем не було зазначено, що 22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-сіті» та ОСОБА_5 був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим № 2343 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 171 за адресою: АДРЕСА_5 та на виконання умов даного договору був укладений акт прийому-передачі приміщення № 171, наданий технічний паспорт приміщення КП КОР «Ірпінське БТІ». Умови договорів щодо оплати виконані в повному обсязі про, що свідчить, зокрема, довідка-підтвердження, оформлена ТОВ «Аверс-сіті» 23 грудня 2011 року № 23/01. Відповідач наголошує, що у відповідності до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 липня 2011 року, позивач був ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу , як фізичного та і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не порушуючи права третіх осіб, розуміючи значення та умови договору, усвідомлюючи та бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при зоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, в особі директора ОСОБА_7 та в особі фінансового директора ОСОБА_8 був укладений нотаріальний договір. Згідно пункту 1 вищевказаного договору, продавець передав у власність покупця нежитлове приміщення АДРЕСА_6 . За домовленістю сторін продаж вчинено 124 905, 00 гривень. Відповідач наголошує, що витяг з Державного реєстру правочинів за 22 липня 2011 року містить запис правочину договору купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , де зазначено, що відчужувачем є ТОВ «Аверс-сіті», а набувачем ОСОБА_5 . Згідно копії технічного паспорту вищезгаданого нежитлового приміщення № 171 власником є ОСОБА_5 . Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що наявність в діях власника ТОВ «Аверс-сіті» волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Таким чином, волевиявлення колишнього власника, а саме: ТОВ «Аверс-сіті», який відчужує право власності на річ є узгодженим з волевиявленням іншої особи, якій вона передає у власність (набувача). Отже, юридичним фактом, що лежить в основі переходу права власності від відчужувача до набувача є договір. В подальшому зазначає, що ОСОБА_5 , як власник майна, 31 березня 2014 року уклав договір дарування № 660 нежитлового приміщення № 171 з ОСОБА_2 , яка набула право власності. Відповідач стверджує, що 23 квітня 2019 року він став власником зазначеного нежитлового приміщення № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 на підставі нотаріального договору дарування №834 від 23 квітня 2019 року. Враховуючи вищевикладене, вважає, що він є законним власником вищевказаного нежитлового приміщення. 11 вересня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення від представника ТОВ «Аверс-сіті», в яких зазначає, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таким чином, вважає, що спірна квартира вибула з володіння ТОВ «Аверс-сіті» поза його волею. 16 жовтня 2023 року до суду надійшли заперечення на додаткові пояснення від відповідача, в якому зазначає, що нежитлове приміщення АДРЕСА_6 перейшло у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року, який посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим № 2343. Таким чином, вважає, що волевиявлення колишнього власника ТОВ «Аверс- сіті», який відчужив право власності на річ є узгодженим з волевиявленням іншої особи. Враховуючи вищевикладене, зазначає, що вказані обставини свідчать про відсутність підстав для захисту такого права шляхом витребування спірного нежитлового приміщення у відповідача, який добросовісно придбав його на підставі договору дарування. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 08 жовтня 2021 року прийнято дану справу до свого провадження. У судовому засіданні представники позивача позовну заяву підтримали та просили її задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням про виклик розміщеним на офіційному веб-сайті «Судова влада України», а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. У судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_5 просили відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, судом встановлено, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником земельної ділянки розміром 4,3864 га з цільовим призначенням для розміщення житлового та соціального комплексу, кадастровий номер :01:034:0081, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 31.05.10 серії ЯИ № 270393 (т.1, а.с.13-14). Відповідно до Витягу з Державного речових прав на нерухоме майно № 78210700 від 16 січня 2017 року власником земельної ділянки земельної ділянки, площею 4,3864 га з цільовим призначенням для розміщення житлового та соціального комплексу, за кадастровим номером :01:034:0081 є Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» (т.1, а.с.15). Як вбачається з матеріалів справи, Товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва багатоповерхових житлових будинків з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт Державного архітектурно -будівельного контролю в Київській області № 15/11 від 19 січня 2011 року. (т.1, а.с.16-17). 18.03.2011 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був уведений в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності КС № 00002053, виданим Інспекцією ДАБК у Київській області (т.1, а.с. 18). Рішенням виконкому Коцюбинської селищної ради Київської області від 09.06.11 №177, було присвоєно поштову адресу закінченому будівництвом будинку та доручено КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити та видати ТОВ «Аверс-Сіті» свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна у вигляді квартир у будинку за адресою: АДРЕСА_5 , в тому числі на нежитлове приміщення №171, площею 76, 9 кв.м. Крім того судом встановлено, що 30 червня 2011 року ТОВ «Аверс-сіті» зареєструвало право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності САЕ №079112 від 30 червня 2011 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 16138017 від 28 березня 2019 року (т.1, а.с.27). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року у справі № 2-856/2012 позовну заяву ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті», КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні та володінні нерухомим майном залишено без задоволення ( т.1, а.с.31-37). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року у справі № 22ц-5309/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення № 171 на першому поверсі у будинку АДРЕСА_7 ( т.1, а.с.38-41). 27 листопада 2012 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на нежитлове приміщення № 171 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 16138017 від 28 березня 2019 року (т.1, а.с.26). Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 2-856/12 касаційну скаргу ТОВ «Аверс-сіті» задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 серпня 2012 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авер -сіті», Комунального підприємства Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання права власності та усунення перешкод у користування та володінні нерухомими майно відмовлено. ( т.1, а.с.42-58). Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 161383017 від 28 березня 2019 року вбачається, що 14 червня 2012 року постановою заступника начальника управління Головного слідчого управління МВС України Мамка Г.М. було накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_6 . (т.1, а.с.27-28). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 161383017 від 28 березня 2019 року вбачається, що запис щодо обтяження в Єдиному реєстрі заборони відчуження нерухомого майна скасовано 16 листопада 2012 року на підставі постанови про скасування постанови на відчуження нерухомого майна № б/н від 16.11.2012 року Генеральної прокуратури України, постанови про скасування постанов заступника начальника управління ГСУ МВС України Мамки Г.М. від 28.09.2011 і від 14.06.2012 про заборону на відчуження в частині накладення заборони на відчуження нежилого приміщення № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .(т. 1, а. с. 28). Також судом встановлено, що 22.07.2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті» (далі - продавець) і ОСОБА_5 (далі покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 171, площею 76,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 , нотаріально посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстровим № 2343 ( т.1, а.с.116-117). Відповідно до п.1 вищевказаного договору продавець, розуміючи значення своїх дій, будь-якого примушення, як фізичного і морального, передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність нерухоме майно, яким є нежитлове приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 76,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та оплачує її вартість за ціною та у порядку, що передбачені договором ( т.1, а.с. 116-117). Відповідно до п.3 вищевказаного договору вартість відчужуваного нежитлового приміщення становить 252 550 (двісті п`ятдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок. Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів № 10164978 від 22 липня 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-сіті» відчужило ОСОБА_5 нежитлове приміщення АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року (т.1, а.с.118). Відповідно до Технічного паспорту на виробничий будинок, оформлений КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» власником нежитлового приміщення № 171 за адресою: АДРЕСА_5 є ОСОБА_5 ( т.1, а.с.119-120). Спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_8 було відчужене ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 660 від 31.03.2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 16138017 від 28 березня 2019 року (т.1, а.с.25). В подальшому, ОСОБА_2 відчужила нежитлове приміщення приміщення АДРЕСА_8 ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 834 від 23.04.2019 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 16138017 від 28 березня 2019 року та договором дарування нежитлового приміщення від 23 квітня 2019 року(т.1, а.с.29,112-115). У відповідності до п.1.2. вищезазначеного договору майно, яке відчужується за договором належить Дарувальнику на праві особистої приватної власності, яке виникло на підставі Договору дарування від 31 березня 3024 року, за реєстровим № 660 (т.1,а.с. 112-115). Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору сторони оцінили дарунок у 798 500 (сімсот дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежного, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України). У той же час відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» визначено, що об`єкт інвестування це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У пунктах 93, 95 постанови від 14 вересня 2021 року у справі

№ 359/5719/17 (провадження 14-8цс21) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Після виконання умов інвестування інвестор набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. У постанові від 14 вересня 2021 року в справі № 359/5719/17 (провадження 14-8цс21) Велика Палата Верховного Суду частково відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року в справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15), і зазначила, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником (пункт 107). У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб. Під час розгляду цієї справи суд встановив, що 22 липня 2011 року між ТОВ «Аверс-Сіті», як продавцем, і ОСОБА_5 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу № 2343 на нежитлове приміщення АДРЕСА_9 . Будинок, в якому розташоване спірне нежитлове приміщення, було введено в експлуатацію 18 березня 2011 року. ОСОБА_5 на виконання умов вказаного договору сплатив повну вартість об`єкта нерухомості. Як вбачається з пункту 12 вищевказаного договору сторони домовились, що передачу нежитлового приміщення, яке є предметом цього договору, що буде здійснено під час підписання сторонами акту приймання-передачі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що ТОВ «Аверс-Сіті» продало ОСОБА_5 нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2011 року. Вимога ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_4 про витребування нежитлового приміщення є безпідставною, оскільки позивач продав нежитлове приміщення ОСОБА_5 . Дефектів правочину позивачем не доведено. Подібні висновки узгоджуються з висновками, висловленими у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 367/4089/14-ц (провадження № 61-5343св21); від 07 лютого 2024 року у справі № 367/6205/19 (провадження 61-10639св23). Доводи позивача про те, що на час реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_5 27 листопада 2012 року існували обтяження відносно спірного нерухомого майна не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об?єктів нерухомого майна від 28 березня 2019 року № 16138017, у відповідності до якої запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборони відчуження нерухомого майна скасовано 16 листопада 2012 року на підставі постанови про скасування постанови на відчуження нерухомого майна № б/н від 16.11.2012 року Генеральної прокуратури України, постанови про скасування постанов заступника начальника управління ГСУ МВС України Мамки Г.М. від 28.09.2011 і від 14.06.2012 про заборону на відчуження в частині накладення заборони на відчуження нежилого приміщення № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 .(т. 1, а. с. 28). Вказані обставини свідчать про відсутність правомірних підстав для виникнення у ТОВ «Аверс-Сіті» права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_9 , а отже і відсутність підстав для захисту такого права шляхом витребування нежитлового приміщення у ОСОБА_4 , який добросовісно придбав його на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння ТОВ «Аверс-Сіті» з його волі, а ОСОБА_4 є особою, яка є останнім набувачем вказаного нерухомого майна. При цьому встановлено, що він є добросовісним набувачем та спірне нежитлове приміщення отримав за договором дарування. Враховуючи викладені обставини, оскільки нежитлове приміщення № 171 за адресою: АДРЕСА_5 вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» з його волі, шляхом укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за № 2343 від 22 липня 2011 року з ОСОБА_5 ,суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук