Справа № 539/1453/24
Провадження № 2-о/539/51/2024
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2024 року м. Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Алтухової О.С.,
за участю секретаря судового засідання Ковтун І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Лубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території.
В заяві вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкаючи на тимчасово окупованій території у селі Половинкине, Луганської області, Україна, внаслідок церебреваскулярної хвороби, померла його бабуся ОСОБА_2 , що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 29.03.2024 року облікової форми 106/У, виданими державною установою "Старобільська центральна районна лікарня" медичним органом так званої «Луганської народної республіки».
Як йому стало відомо у подальшому, документи видані органами так званої «луганської народної республіки» є нелегітимними, у зв`язку з тим, що на теперішній час проводиться бойові дії, місто Старобільськ знаходиться в окупації, тобто знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території Луганської області та там не діють державні органи влади України.
Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
Встановлення факту смерті його бабусі необхідно для отримання свідоцтва про смерть Українського зразка. Іншим чином зареєструвати факт смерті органом державної реєстрації іктів цивільного стану не має можливості, чим встановлення факту смерті в судовому юрядку.
Враховуючи вищевикладене, заявник просив суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Половинкине, Старобільського району, Луганської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла в с. Половинкине, Старобільського району, Луганської області, смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, просив розглядати справу у його відсутність.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надано заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що згідно копії паспорта, долученої до матеріалів заяви, серії ЕН132744, виданого 20 лютого 2002 року Старобільським РВ УМВС України в Луганській області, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , в селі Половинкине, Старобільського району, Луганської області. (а.с.3-4).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 27 лютого 1986 року, в с.Половинкино, Старобільського району, Ворошиловградської області, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , батьком якого записаний ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 (а.с.7).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого 19 березня 1964 року Половинчанським сільським ЗАГС Старобільського району Луганської області, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився батько заявника ОСОБА_3 , матір`ю якого записана ОСОБА_2 . (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Половинкине, Старобільського району, Луганської області народилася ОСОБА_2 , що підтверджується долученою до матеріалів заяви копією паспорта гр.України, серія НОМЕР_4 , виданого Старобільським РО УМВС України в Полтавській області. (а.с.9-10).
Згідно лікарського свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 29.03.2024 року облікової форми 106/У, виданим державною установою "Старобільська центральна районна лікарня" медичним органом «луганської народної республіки», ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Половинкине, Луганської області померла ОСОБА_2 . Причина смерті «наслідки церебреваскулярної хвороби». (а.с.12-13).
У зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації заявниця не може оформити своїх спадкових прав після смерті чоловіка.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті «наслідки церебреваскулярної хвороби», що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України, тобто такого, що має юридичне значення.
Керуючись ст.ст. 13, 81, 247, 259, 263-265, 268, 293, 315, 317 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території - задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Половинкине, Старобільського району, Луганської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла в с. Половинкине, Старобільського району, Луганської області, Україна, смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті «наслідки церебреваскулярної хвороби».
Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП - НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

- заінтересована особа: Лубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, адреса місця знаходження: м. Лубни, вул. Яцика Петра, 20, ;

Повне судове рішення складено та підписано 11 квітня 2024 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду О.С. Алтухова