Провадження №6/512/3/24
УХВАЛА

22 лютого 2024 року Савранський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Бростовської Н.О.,

секретаря Пустовіт С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Саврань, Подільського району, Одеської області, заяву боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, обгрунтовуючи вимоги тим, що 20.12.2022р. Савранським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки ОСОБА_3 . У своїй заяві він зазначає, що ОСОБА_2 разом з дочкою проживає на непідконтрольній території України, відкритого банківського рахунку не має, судовий наказ не отримувала та з заявою про його примусове виконання до органів державної виконавчої служби не зверталася, що унеможливлює виконання ним цього судового наказу, у зв`язку з чим він просить визнати його таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання боржник і стягувач не з`явилися, але їх неявка, з огляду на положення ч.3 ст.432 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду заяви.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 , дослідивши подані ним докази, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому ст.ст.432, 435 цього Кодексу.

Так, ч.2 ст.432 ЦПК України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Верховний Суд у постанові від 16.01.2018р. по справі №755/15479/14-ц (провадження № 61-1592св17) зазначив, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказану правову позицію Верховного Суду слід враховувати також під час розгляду заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки з огляду на положення ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», він так само, як і виконавчий лист, є виконавчим документом та відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Суд зазначає, що визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, спрямоване на захист прав боржника та запобігання «подвійного виконання», однак, стягувач не позбавлений можливості повторно звернутись до органів державної виконавчої служби для його примусового виконання, оскільки судовий наказ, який боржник просить визнати таким, що не підлягає виконанню, може бути пред`явлений до виконання в частині стягнення аліментів до 30.09.2027.

Обгрунтовуючи неможливість виконання судового наказу ОСОБА_1 у своїй заяві вказав, що ОСОБА_2 відкритого банківського рахунку не має, судовий наказ не отримувала та з заявою про його примусове виконання до органів державної виконавчої служби не зверталася, але жодних доказів, які б підтверджували ці обставини до заяви він не додав.

За правилами ч.ч.1-3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 цього Кодексу).

За змістом ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1 і 2 ст.77 цього Кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.ч.5, 6 ст.81 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, в силу ч.7 цієї статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог, з огляду на положення ч.ч.1, 3 ст.12, ст.ст.77-80 та ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України належним чином не доведені, оскільки відсутні належні, допустимі та достатні докази про наявність обставин, передбачених ч.2 ст.432 ЦПК України, та строк пред`явлення судового наказу до виконання в частині стягнення аліментів не закінчився, а тому суд не вбачає підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81, п.1 ч.1, ч.2 ст.258, ст.432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, визначеному ч.ч.1, 2 ст.352, ст.355 ЦПК України.

СУДДЯ (підпис)

Суддя Савранського районного

суду Одеської області Бростовська Н.О.