П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Київ

Справа № 760/24257/14

Провадження: № 22-ц/824/11269/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору удаваним правочином та зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Факторингова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») про визнання договору удаваним правочином та зобов`язання вчинити дії. Просив суд: визнати договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 12 червня 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, удаваним правочином; визнати, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 12 червня 2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, договором позики на споживчі цілі з викладенням п. 1.1. в такій редакції: «банк зобов`язаний надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (позику) у сумі 102 218,10 грн»; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок кредитної заборгованості виходячи із нової редакції п. 1.1. кредитного договору та фактично сплачених позивачем платежів по сумах і датах за курсом Національного банку України на дату оплати.

У грудні 2014 року АТ «Укрсиббанк» подало до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 0 по кредиту та процентах у розмірі 4 189,38 доларів США, що станом на 04 листопада 2014 року за курсом Національного Банку України (12.950746 грн за 1 долар США) еквівалентно 54 255,60 грн, та по пені у розмірі 1 335,56 грн, а саме: 3 760,71 доларів США (що еквівалентно 48 704,00 грн) - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість - 1 754,95 доларів США за строк з 26 травня 2014 року по 04 листопада 2014 року; 428,67 доларів США (що еквівалентно 5 551,60 грн) - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість - 364,80 доларів США за строк з 01 березня 2014 року по 31 жовтня 2014 року; 1 118,04 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 27 травня 2014 року по 04 листопада 2014 року; 217,32 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 27 травня 2014 року по 04 листопада 2014 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк» про визнання договору удаваним правочином та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Українська Факторингова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українська факторингова компанія» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 12 червня 2008 року у розмірі 4 740,66 доларів США, а саме: 3 760,71 дол. США - заборгованість по тілу кредиту, 979,95 дол. США - заборгованість за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українська факторингова компанія» пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 21 562,10 грн, а саме: 17 608,22 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 3 953,88 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українська факторингова компанія судовий збір у розмірі 1 241,28 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Курило В. Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги просила залишити без задоволення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доводам та запереченням сторін. Так, вона вважає, що даний правочин є удаваним і вчинений для приховання іншого правочину - договору позики в розмірі 102218,10 грн. Посилається на ст. 99 Конституції України, згідно якої грошовою одиницею України є гривня, тобто, законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України. В той же час, відсотки по кредиту повинні нараховуватись на реальну суму позики в реальній валюті, а не в еквіваленті, проте, банком не надано достатніх доказів, які б підтверджували наявність відповідної індивідуальної ліцензії для надання кредитів в іноземній валюті.

Окрім того, звертає увагу суду на те, що банк не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» а саме, приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у кредитному договорі спотворені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальності відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку мав би сплатити позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення заборгованості зазначив, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують факт отримання позичальником 21062 доларів США, саме в доларах США. Тобто, дані обставини вказують на той факт, що позивач за зустрічним позовом умови п. 1.1. кредитного договору не виконав.

Поряд з цим, ОСОБА_1 також не погоджується із визначеним розміром заборгованості, оскільки така заборгованість нічим не підтверджується.

Звертає увагу й на те, що є незрозумілим, як суд ухвалив у справі рішення, ураховуючи той факт, що експерт не зміг провести експертне дослідження на основі наявних в матеріалах справи документів. Тобто, оскільки позивач ухилився від надання документів, суд повинен був визнати зустрічні позовні вимоги необґрунтованими.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Бондарчук А. М. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримував, з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 12.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у розмірі 21 062,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює 120 218,10 грн. за курсом НБУ на день укладання договору (т. 1, а. с. 4).

Пунктом 1.2.1. договору визначено, що надання кредиту здійснюється у наступний термін: 12.06.2008 року.

Відповідно до п. 1.2.2. договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 12.06.2015 року, якщо тільки не застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору та/або умов відповідної угоди сторін.

Пунктом 1.3.1. договору визначено, що за користування кредитними коштами протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.3.3. договору, нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства.

Пунктом 1.3.4. договору визначено, що строк сплати процентів: з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

12.06.2008 року Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було підписано графік погашення кредиту, який є додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 12.06.2008 (т 1, а. с. 9-10).

12.06.2008 року ОСОБА_1 отримав у АКІБ «УкрСиббанк» 21 062,00 доларів США, що еквівалентно 102 218,10 грн., шляхом видачі з поточного рахунку фізичної особи № НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 243).

24.09.2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Українська факторингова компанія» було укладено договір факторингу № 144 відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Українська факторингова компанія» право вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями за договором №0 від 12.06.2008 (т. 3, а. с. 41-52).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги АКІБ «УкрСиббанк» суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що спрямованість волі сторін в договорі була направлена на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені спірним договором. Разом з тим, оскільки банк свої зобов`язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 кредит, проте останній перестав виконувати свої зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, суд прийшов до висновку, що така заборгованість підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

Пунктом 7.2. договору передбачено, що підписанням даного договору позичальник підтверджує, зокрема, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними.

Окрім цього, пунктом 7.1. договору встановлено, що підписанням даного договору банк підтверджує, що має усі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за Договором та/або Кредитним договором; цей договір підписаний щ боку банку уповноваженою на те особою і підписання даного договору не є перевищенням її повноважень.

Отже, сторони вказуючи цей пункт у договорі, підтверджують своє вільне волевиявлення на укладення саме кредитного договору у іноземній валюті та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що дії сторін договору були спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за кредитним договором у іноземній валюті.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 до 20.03.2014 рік здійснював погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом шляхом сплати відповідачу грошових коштів у іноземній валюті - доларах США.

Отже, позивач після підписання кредитного договору виконував свої зобов`язання за ним, саме як кредитного договору у іноземній валюті, а тому доводи скаржника про те, що відповідач насправді приховавдоговір позики чи кредитний договір у гривнях, є безпідставними.

Окрім того, відповідно до висновку експертів, за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №21136/21137/15-32 від 23.02.2016 року, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 30 від 12.06.2008 виконаний рукописним способом без застосування попередньої технічної підготовки чи технічних засобів (т. 2, а. с. 26).

З вищевикладеного убачається, що оригінал заяви на видачу готівки № 30 від 12.06.2008 року є належним підтвердженням того, що ОСОБА_1 отримав від банку суму кредиту у розмірі 21 062 доларів США.

Дана обставина спростовуєпосилання скаржника на те, що він не отримував кошти, визначені договором.

Із викладених позивачем в апеляційній скарзі доводів убачається, що він, позивач, фактично оспорює укладений із відповідачем договір саме в частині надання кредиту в іноземній валюті, оскільки вважає, що у банку не було на це відповідних повноважень та надання кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, дане твердження не є тією обставиною, яка може бути підставою для визнання укладеного між сторонами договору удаваним.

Доводи скаржника про те, що при укладенні оспорюваного договору банком не було надано йому, позивачу, як споживачу, передбачену законом інформацію про умови кредитування, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, повідомлення про валютні ризики, що є порушенням ст.ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та спростовуються текстом укладеного між сторонами кредитного договору, невід`ємною частиною якого є підписаний сторонами Додаток №1 до кредитного договору, який власне і містить інформацію про умови та сукупну вартість кредиту.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що банк не мав повноважень на укладення із ним кредитного договору у іноземній валюті, оскільки банк не мав відповідної індивідуальної ліцензії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

На виконання вказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за №1429/10028.

Відповідно до пункту 1.4 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов`язань або оплати товарів що придбаваються.

Разом з тим, у пункті 1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Ця норма була прийнята виходячи з того, що, як було зазначено вище, операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик включають у себе не лише операції з надання кредиту, але й проведення інших платежів за кредитом.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору, за умови якщо стороною договору є уповноважений банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій.

За встановлених обставин, доводи скаржника про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у зв`язку із відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для здійснення таких операцій, не ґрунтуються на законі, оскільки надання банками кредитів в іноземній валюті та отримання платежів в іноземній валюті за кредитами (як у готівковій, так у безготівковій формі) на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій) є правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, укладаючи спірний договір позики, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір позики, а не будь-який інший договір. Позивач не обґрунтував удаваності договорів з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину на підставі його укладення виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором позики, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Перевіряючи висновки суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог, колегія суддів відмічає наступне.

Згідно положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із наданого АТ «УкрСиббанк» розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідача, ОСОБА_1 за період з 15.07.2008 по 20.03.2014 виконував свої зобов`язання за договором із погашення тіла кредиту, проте, після 20.03.2014 року перестав їх виконувати, залишок непогашеного тіла кредиту складає 3 760,71 доларів США (т. 2, а. с. 116-118 т. 1, 172-200).

Окрім цього, ОСОБА_1 за період з 27.06.2008 по 11.03.2014 року виконував свої зобов`язання за договором зі сплати відсотків за користування кредитом, проте, після 11.03.2014 перестав їх виконувати та залишок непогашених відсотків складає 979,95 доларів США (т. 2, а. с. 118-123 т. 1, 172-200).

Як зазначено вище, банк свої зобов`язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі у розмірі 21 062 доларів США шляхом видачі з поточного рахунку фізичної особи № НОМЕР_1. (т. 1, а. с. 243).

Колегія суддів погоджується із розрахунком, наданим банком, на підтвердження розміру заборгованості по рахунку ОСОБА_1 та розрахунком заборгованості по тілу кредиту та відсотках, які містять інформацію про усі внесенні ОСОБА_1 грошові кошти на погашення кредиту та відсотків.

Разом із тим, ОСОБА_1 , заперечуючи проти наданого банком розрахунку заборгованості, взагалі не обґрунтував свою позицію щодо невідповідності даного розрахунку заборгованості фактичним виплатам здійсненим ним на виконання взятих зобов`язань, як і власного розрахунку заборгованості в обгрунтування своїх заперечень проти зустрічного позову суду не надав.

З урахуванням наведеного, та оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи принципи диспозитивності цивільного процесу та змагальності сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом у справі, відповідно, вимоги зустрічного позову щодо стягнення суми залишку за кредитом у розмірі 3 760,71 доларів США є обґрунтованими.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Пунктом 1.3.1. Договору визначено, що за користування кредитними коштами протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних.

Отже, вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 979,95 доларів США також є обґрунтованими.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором та/або кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісії, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується на кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог зустрічного позову про стягнення із відповідача 17 608,22 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 3 953,88 грн. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Курило В. Г. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 червня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура