справа № 759/8888/23 головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
провадження № 22-ц/824/135/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції: Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири в сумі 18 357,32 грн, моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, витрат на послуги експерта в розмірі 1 500,00 грн, правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн та судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Позивач обґрунтувала позовні вимоги тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 листопада 1998 року № 429.

04 січня 2023 року, 20 лютого 2023 року, 20 березня 2023 року позивач виявила ознаки залиття її квартири, у зв`язку з чим були складені відповідні акти про те, що залиття відбулося через халатне відношення до експлуатації приладів водопостачання мешканцями квартири № 246 , власником якої є ОСОБА_2 , яка розташована поверхом вище.

Для встановлення вартості відновлювального ремонту, позивач звернулась до ТОВ «АЙ Експерт», яким було проведено роботи з незалежної оцінки вартості майнового збитку та встановлено, що вартість майнового збитку становить 18 357,32 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року у задоволення позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 08 грудня 2023 року подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалася на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги належні та допустимі докази, а саме: акти залиття від 04 січня, 20 лютого, 20 березня 2023 року, у яких комісією визначено, що 15 грудня 2022 року, 16 лютого та 14 березня 2023 року сталося залиття квартири позивача з квартири № 246 , яка розташована поверхом вище, у зв`язку із халатним відношення власників цієї квартири до сантехнічного обладнання та яким рекомендовано привести це обладнання до належного стану, та суд першої інстанції не врахував звіт про незалежну оцінку.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надійшов. Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою було направлено на поштову адресу відповідача, що міститься у матеріалах справи. Поштова кореспонденція направлена на адресу відповідача повернулася до Київського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу вимог ст. 130,131 ЦПК України є належним повідомленням.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 листопада 1998 року № 429.

04 січня, 20 лютого та 20 березня 2023 року позивач виявила ознаки залиття її квартири, у зв`язку з чим були складені відповідні акти про те, що залиття відбулося через халатне відношення до експлуатації приладів водопостачання мешканцями квартири № 246 , яка розташована поверхом вище, власником якої є ОСОБА_2 .

Так, згідно з поданими позивачем актами про залиття від 04 січня, 20 лютого та 20 березня 2023 року комісією було визначено, що 15 грудня 2022 року, 16 лютого та 14 березня 2023 року відповідно сталося залиття квартири позивачки з вище розташованої квартири № 246 , внаслідок халатного відношення мешканців цієї квартири до сантехнічного обладнання та надано висновок про те, що мешканцям квартири № 246 рекомендовано привести до належного стану сантехнічне обладнання.

Під час складання відповідних актів було встановлено: «ванна площею 2,8 кв. м, стеля пофарбована водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; туалет площею 1,9 кв. м пофарбований водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; біля труби в туалеті спостерігається відшарування штукатурки до 0,5 кв. м».

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, позивачка посилається на звіт про незалежну оцінку вартості майнового збитку від 25 квітня 2023 року, складений ТОВ «АЙ Експерт». При визначенні вартості майнового збитку, оцінювачем був використаний акт від 04 квітня 2023 рокузі змісту якого вбачається, що 29 березня 2023 року сталося залиття квартири позивачки,внаслідок чого ванна площею 2,8 кв. м, стеля пофарбована водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; туалет площею 1,9 кв. м пофарбований водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; проступає на стелі пліснява». Залиття квартири позивачки сталося з вище розташованої квартири № 246 , внаслідок халатного відношення мешканців цієї квартири до сантехнічного обладнання та надано висновок про те, що мешканцям квартири № 246 рекомендовано привести до належного стану сантехнічне обладнання.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем акти всупереч вимогам не містять відомостей про обстеження квартири відповідачки, хоча зроблено висновок, що залиття сталося з вини мешканців вище розташованої квартири № 246 ; не вказано в акті і про присутність під час його складання заінтересованих осіб з боку винної особи, а також відсутні підпис відповідачки або відомості про відмову від підпису складених актів. Відсутній також підпис позивачки щодо ознайомлення з актами від 20 лютого, 20 березня та 04 квітня 2023 року. Також суд першої інстанції встановив, що пошкодження, які були зафіксовані в акті від 04 квітня 2023 року, відрізняються від пошкоджень, відображених у звіті про незалежну оцінку вартості майнового збитку від 25 квітня 2023 року, а саме: в акті не зафіксовано пошкодження кухні. Суд першої інстанції критично оцінив акти від 04 січня, 20 лютого, 20 березня та 04 квітня 2023 року, оскільки комісія провела огляд пошкоджень лише в квартирі позивачки та не оглянула квартиру відповідачки, зазначивши, що причиною залиття квартири відбулося, внаслідок халатного відношення мешканців квартири № 246 до сантехнічного обладнання. Ураховуючи те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, виходячи з такого.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У частинах 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

За ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачу було заподіяно матеріальну шкоду у вигляді пошкодження належної їй на праві власності квартири, внаслідок її залиття.

Однак суд першої інстанції помилково виходив з того, що факт завдання саме відповідачем та розмір завданої шкоди не підтверджено належними доказами.

Апеляційний суд встановив, що на підтвердження обставин неодноразового залиття позивач надала належні, допустимі та достатні докази, а саме: акти обстеження квартири та звіт про оцінку збитків.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири АДРЕСА_1 , отже, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність того факту, що залиття квартири АДРЕСА_1 , сталося з вини власника квартири АДРЕСА_4 , а саме ОСОБА_2 .

При цьому, висновки суду першої інстанції про те, що подані позивачем акти всупереч вимогам Правил не містять відомостей про обстеження квартири відповідачки, не вказано в акті і про присутність під час його складання заінтересованих осіб з боку винної особи, а також відсутні підпис відповідачки або відомості про відмову від підпису складених актів, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, актами обстеження квартири № 241 від 04 січня, 20 лютого та 20 березня 2023 року комісією було визначено, що 15 грудня 2022 року, 16 лютого та 14 березня 2023 року відповідно сталося залиття квартири позивачки з вище розташованої квартири № 246 , внаслідок халатного відношення мешканців цієї квартири до сантехнічного обладнання та надано висновок про те, що мешканцям квартири № 246 рекомендовано привести до належного стану сантехнічне обладнання.

Під час складання відповідних актів було встановлено: «ванна площею 2,8 кв. м, стеля пофарбована водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; туалет площею 1,9 кв. м пофарбований водоемульсійною фарбою, виявлені плями по всій площі; біля труби в туалеті спостерігається відшарування штукатурки до 0,5 кв. м».

Жодними доказами відповідач зазначені обставини не спростував.

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207, передбачено, що в разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил).

У додатку № 4 до цих Правил від 25 серпня 2005 року № 927/11207, зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємств), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організацій (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства ), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта; прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності, характер залиття та його причини: завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність (у такому випадку в акті має бути зазначено, що згадані особи (прізвище, ім`я, по батькові) підписувати складений акт відмовилися з таких-то причин). Акт повинен бути складений у тому числі за присутності: головного інженера виконавця послуг; голови комісії; майстра технічної дільниці; майстра ремонтної дільниці слюсаря-сантехніка, представників організації обслуговуючої компанії.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що надані позивачем акти є належними доказами наявності вини, оскільки вони, у загальному відповідають вимогам, встановленим вищезазначеними Правилами, в них наведені: дата та місце складання; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття. Зазначені у них дані відповідачем не спростовані, акти було складено в присутності спеціалістів.

Вирішуючи питання щодо розміру завданої шкоди, суд апеляційної інстанції бере до уваги звіт про незалежну оцінку вартості майнового збитку від 25 квітня 2023 року, складеного ТОВ «АЙ Експерт», у якому зазначено, що розмір матеріальної шкоди, який завдано власнику квартири АДРЕСА_1 становить 18 357,32 грн.

Апеляційний суд зауважує, що ціни спеціалістом взяті з загальнодоступних джерел, та не спростовані відповідачем.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року у справі № 520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року у справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20, від 18 січня 2023 року у справі № 642/5814/18 (провадження № 61-12091св22).

За таких обставин, апеляційний суд з урахуванням встановлених у справі обставин та наведених норм права дійшов висновку про те, що позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, у тому числі, у випадку, коли вона зазнала душевних страждань у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року зі змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідачем проігноровані вимоги позивача про усунення причин залиття квартири, відшкодовування шкоди в добровільному порядку не здійснюється. У результаті залиття квартири позивача, вона була тривалий час позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, були суттєво порушені її життєві плани, так як, проведення вимушеного незапланованого ремонту квартири вимагає значних додаткових зусиль та часу.

З урахуванням наведених положень норм чинного законодавства та встановлених судом обставин, апеляційний суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода, грошовий вираз такої шкоди має бути стягнутий з відповідача у розмірі 2 000,00 грн.і такий розмір моральної шкоди відповідає змісту порушеного права, вимогам розумності та справедливості.

Жодних доказів на спростування завдання моральної шкоди відповідач також не надав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій у частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) виснувала, що витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 132, КАС України, стаття 123 ГПК України, стаття 133 ЦПК України).

Висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи.

У випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі.

Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що позов задоволено частково (34 %), то судові витрати позивача у вигляді вартості експертизи підлягають відшкодуванню у такому ж розмірі, а саме на користь позивача з відповідача слід стягнути витрати на послуги експерта у розмірі 510,00 грн.

Крім того, позивач звільнена від сплати судового збору у силу вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

При подачі до суду першої інстанції судовий збір повинен складати 1 073,60 грн. За подання апеляційної скарги, відповідно судовий збір повинен становити 1610,40 грн. За таких обставин, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 365,02 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 547,54 грн.

При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачу її право на звернення до суду першої інстанції із заявою про повернення їй помилково сплаченого судового збору згідно з квитанцією від 25 травня 2023 року № 9306-6344-4312-1791 на суму 1 073,60 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 8261216/16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Проте з матеріалів справи вбачається, що будь яких доказів на підтвердження отримання позивачем правничої допомоги (договір про надання професійної правничої допомоги, ордерна надання правничої (правової) допомоги, квитанції на підтвердження оплати послуг, акту виконаних робіт тощо) матеріали справи не містять.

Отже, на думку апеляційного суду вимоги позивача у цій частині не підтверджені належними та допустимим доказами та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 18 357,32 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої залиттям, 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 510,00 грн. на відшкодування витрати на послуги експерта, а всього 20 867 (двадцять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 32 коп.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 365 (триста шістдесят п`ять) грн. 02 коп.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 547 (п`ятсот сорок сім) грн. 54 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова