КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/3887/16-ц
провадження № 22-ц/824/1754/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права вільного користування та розпорядження земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Коноваленко Єлизавети Олександрівни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в складі судді Захарчук С. С.,

встановив:

25.03.2016 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила ухвалити рішення про повернення їй частини земельної ділянки площею 0,0023 га шляхом примусового знесення самоуправно зведеної споруди (паркану) на земельній ділянці у Подільському районі, кадастровий номер :85:261:0047, від лінії АБ до лінії ЕВ у відповідності до Витягу з Державного земельного кадастру та привести земельну ділянку до попереднього стану.

Посилалась на ті підстави, що на підставі договору міни від 26.03.2015 року їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0826 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :85:261:0047.

Власником сусідньої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Земельні ділянки сторін мають спільну межу 25,09 метрів та 17,17 метрів від лінії АБ до лінії ЕВ у відповідності до Витягу з Державного земельного кадастру.

ОСОБА_2 самовільно захопила її земельну ділянку по всій довжині спільної межі на ширину від 80 до 40 см, площею 0,0023 га, знищив межові знаки, самоуправно спорудив капітальний паркан на фундаменті.

Вказаними діями відповідачка звузила та заблокувала заїзд на земельну ділянку, чим порушила її право вільного користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою.

19.12.2016 ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, в якій просила усунути перешкоди у здійсненні права вільного користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0023 га шляхом примусового знесення самоуправно зведеної споруди (паркану) на земельній ділянці у Подільському районі, кадастровий номер :85:261:0047, від лінії АБ до лінії ЕВ у відповідності до Витягу з Державного земельного кадастру та привести земельну ділянку до попереднього стану.

15.03.2021 ОСОБА_1 подала клопотання про уточнення позовних вимог. Просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права вільного володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, кадастровий номер :85:261:0047, в АДРЕСА_1 , шляхом примусового знесення самоуправно зведеної на ній споруди (паркану) та приведення земельної ділянки до попереднього стану по всій довжині спільної межі з земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , по довжині 25,09 м та 17,17 м від лінії АБ до лінії ЕВ, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, кадастровий номер :85:261:0047, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення зведеного на зазначеній земельній ділянці паркану та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав ОСОБА_3 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

25.09.2023 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Коноваленко Є. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що висновок №17/16 експерта із земельно-технічних питань ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 19 березня 2016 року не може бути належним та допустимим доказом.

Всупереч положенням ч. 4 ст. 147 ЦПК України ( в редакції станом на 19.06.2016) у висновку експертна не зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Аналогічні вимоги містяться і в статті 106 ЦПК України, чинній на час винесення рішення.

Враховуючи, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачкою доведено, що паркан відповідача розташовано на земельній ділянці позивачка та безумовно порушує її законні права та інтереси.

Клопотання про призначення судової експертизи позивачем заявлено не було.

Топографо-геодезична зйомка, яка була проведена без участі відповідача, не є належним доказом, оскільки захоплення земельної ділянки можуть бути підтверджено лише висновком експерта.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18 та Верховного Суду, наведені в постанові від 31 січня 2023 року в справі №446/936/17, постанові від 17 червня 2021 року в справі №339/321/19.

Також зазначила, що суд першої інстанції проігнорував, що вимагати усунення перешкод у здійсненні користування земельною ділянкою шляхом знесення споруд є крайньою мірою заходу усунення порушень.

06.11.2023 ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначила, що експертиза по справі не проводилась.

Відповідно до п.1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 ( у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), підставою для проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) замовника (юридичної або фізичної особи) з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються.

Відповідно до п. 4.23 цієї Інструкції, експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз. Хід і результати таких досліджень викладаються у висновку експертного дослідження. Висновок експертного дослідження складається за структурою та змістом висновку експерта, за такими винятками: у вступній частині висновку зазначається, хто і коли звернувся до установи чи безпосередньо до експерта із замовленням про проведення дослідження; опускається запис, який стосується відповідальності особи, що проводить дослідження, за надання завідомо неправдивого висновку.

Наданий суду висновок №17/16 експерта із земельно-технічних питань від 19.03.2016 складений у повній відповідності до нормативних документів експертної установи. Відповідач не піддавала його сумніву протягом семи років розгляду справи в суді першої інстанції. Вказаний висновок може розцінюватися як письмовий доказ. Відповідач жодних доказів суду не надавала.

Зазначила, що межова лінія проходить по ділянці відповідача, що встановлено двома топографо-геодезичними зйомками: Українською геодезичною компанією, ТОВ «Земпроект-Груп», підтверджено актом Управління контролю за використанням та охороною земель та висновком 17/16 експерта із земельно-технічних питань. Місце розташування земельної ділянки визначено за її координатами в прив`язці до існуючих геодезичних меж.

27.09.2023 відповідач провела за своїм власним замовленням топографічно-геодезичну зйомку межової лінії своєї ділянки ( в присутності позивача, нового адвоката Мішустіна М. К. , адвоката Коноваленко Є. О. та кількох робітників) з нанесенням точок межової лінії на фундамент, кам`яну частину паркану. Усі результати обстежень були ідентичними її, межу порушено, паркан зведено повністю на її земельній ділянці. Погоджуючись із фактом захоплення сторона відповідача наголошувала, що це незначна частина. Відповідач визнала, що паркан затрудняє заїзд.

Висновки Верховного Суду, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, не підлягають застосовуванню, оскільки зроблені у справах з іншим предметом спору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Мішустін М. К. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Цермолонський І. М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі договору міни від 26 березня 2015 року є власником земельної ділянки площею 0,0826 га, кадастровий номер :85:261:0047, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9 т.1).

На підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 08 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В., ОСОБА_2 набула у власність суміжну земельну ділянку площею 0,0906 га, кадастровий номер :85:261:0039, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 159 т.2).

З висновку старшого дільничного інспектора міліції Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві від 26.06.2014 вбачається, що 07.06.2014 до Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 за попередньою інформацією сусід будує паркан на його території (а.с.139 т.1).

11 листопада 2015 року заступником начальника Управління контролю за використанням та охороною земель - начальником відділу контролю за використанням і охороною земель, моніторингу та контролю родючості ґрунтів ОСОБА_5 та заступником начальника відділу контролю за використанням і охороною земель, моніторингу та контролю родючості ґрунтів Дунаєвським І. Ф. у присутності ОСОБА_1 проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , за наслідком якого було складено Акт обстеження земельної ділянки від 11 листопада 2015 року №012 (а.с.12 т.1).

Відповідно до змісту вказаного Акту, перевіркою з виїздом на місце встановлено, що земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0826 га, використовується для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд громадянкою ОСОБА_1 .

Під час проведення перевірки було виявлено самовільне зайняття частини вище вказаної земельної ділянки площею 0,0023 га шляхом будівництва паркану громадянкою ОСОБА_2 , якій на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0906 га за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначене самовільне зайняття земельної ділянки підтверджується топографо-геодезичною зйомкою, проведеною НВП «Українська геодезична компанія», що є порушенням вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України (а.с.13 т.1).

30.11.2015 державним інспектором Держсільгоспінспекції в м. Києві складено повідомлення про виклик ОСОБА_2 для надання пояснень у зв`язку з виявленими порушеннями земельного законодавства (а.с.140 т.1).

Відповідно до Висновку №17/16 експерта із земельно-технічних питань ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 19 березня 2016 року:

- фактичне розташування огорожі відносно меж земельних ділянок 47 і 39 за кадастровим планом, що розташовані по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0826 га та по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0906 га в м. Києві не відповідає правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою та землекористування на ці земельні ділянки;

- частина паркану будинковолодіння по АДРЕСА_1 розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Виявлено самовільне заняття частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0023 га (23 кв. м.) шляхом будівництва паркану, який огороджує земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с. 14-28 т.1).

Відповідно до відповіді експерта ОСОБА_6 ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 22.09.2016 №278/16 на звернення ОСОБА_1 від 22 вересня 2016 року, окрім зазначеного у висновку №17/16 від 19.03.2016 також можливо відмітити, що паркан між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 фактично споруджений на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_1 ) по всій довжині межі 42,26 м (а.с. 63 т.1).

Як пояснила сама ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву від 07.06.2019, паркан на спільній межі з позивачкою був збудований нею за власні кошти ще у 2013 році, його наявність протягом багатьох років не створювало суттєвих перешкод (а.с. 150 т.1).

Як вбачається з звукозапису судового засідання, в суді першої інстанції ОСОБА_2 суду пояснила, що паркан був побудований у 2013 році, з позовом позивачка звернулась лише в березні 2016 року, що свідчить про те, що його наявність та розташування протягом тривалого часу не вчиняло нікому перешкод. На момент, коли почалось та завершилось будівництво, земельна ділянка позивачки не була приватизована. Визнала, що паркан є капітальним спорудженням, він дещо затрудняє заїзд на територію позивачки. Зазначила, що готова компенсувати і викупити у позивачки ту частину земельної ділянки, на якій, на думку позивачки, незаконно збудовано паркан, з метою врегулювання спору мирним шляхом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що внаслідок будівництва відповідачем паркану на земельній ділянці позивача останній чиняться дії, які порушують її права на користування власною земельною ділянкою, а тому її права підлягають захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення паркану (металевої огорожі).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем таких обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, на яку посилався заявник у касаційній скарзі).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства.

Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок.

Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що ОСОБА_2 при встановленні паркану порушила визначену межу суміжних земельних ділянок і, як наслідок, порушила права ОСОБА_1 як власника та користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача знести зведеній на зазначеній земельній ділянці паркан та відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення її права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок №17/16 експерта із земельно-технічних питань ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 19 березня 2016 року не містить зазначення про те, що експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а тому він не може бути визнаний належним та допустимим доказом, є необґрунтованими.

Положення статей 76, 102 - 113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Аналогічні вимоги щодо того, що у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, було передбачено ч. 4 ст. 147 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення позивача з даним позовом.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що у висновку №17/16 експерта із земельно-технічних питань ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС» від 19 березня 2016 року відсутнє попередження експерта про кримінальну відповідальність, проте згідно зі змістом оскаржуваного рішення суду першої інстанції суд не надавав йому оцінки саме як висновку експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Надані позивачем письмові докази в їх сукупності підтверджують ту обставину, що паркан відповідача побудовано на земельній ділянці, що належить позивачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідач не надала жодного доказу на спростування доводів позивача про те, що нею побудований паркан не знаходиться на належній позивачу земельній ділянці.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини захоплення земельної ділянки можуть бути підтверджені лише висновком експерта, а топографічне знімання земельної ділянки було проведено без участі відповідача з посиланням на правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, постановах Верховного Суду від 31 січня 2023 року по справі №446/936/17 та від 17 червня 2021 року по справі №339/321/19 , не заслуговують на увагу, оскільки висновки у вказаних справах і у справі, яка переглядається, а також предмети позовів і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі №522/1029/18 предмет позову становили вимоги про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, визнання права власності на квартири, витребування їх із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні права власності, виселення та вселення.

У справі №446/936/17 суд виходив з відсутності у особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку із зазначеними у них розмірами та конфігурацією, відсутності у матеріалах справи інформації про межу земельної ділянки позивача та у зв`язку із тим, що з клопотанням до суду про проведення судової земельно-технічної експертизи ні позивач, ні її представник не звертались.

У справі № 339/321/19 суд зробив висновок, що з технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки із описом меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,500 га та технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства площами 0,095 га та 0,1 га встановлено, що ними не підтверджено те, що існує накладення площ земельних ділянок згідно каталогу координат. Із топографічно-геодезичної зйомки земельної ділянки, виконаної 22 листопада 2019 року встановлено, що в ній відображено фактичне землекористування сторін, та зазначено спірну земельну ділянку площею 0,0013 га, яка виконавцем включена як до земельної ділянки позивачки так і відповідача, тобто має місце накладення земельних ділянок. Згідно зазначеної зйомки встановлено, що між земельною ділянкою позивача та земельною ділянкою чоловіка позивача відображена земельна ділянка, яка не входить до складу належних їм земельних ділянок, при цьому, обміри земельних ділянок не проводилися. Із долучених фототаблиць судами встановлено наявність на земельній ділянці встановленої металевої сітки, проте суди вказували, що відсутні підстави для висновку що на спірній земельній ділянці мають місце сліди старої огорожі.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник в апеляційній скарзі.

З огляду на те, що паркан розташовано на земельній ділянці, що належить позивачу, можливість його знесення не ставиться в залежність від можливостей його перебудови. В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такий вид самочинного будівництва, безперечно, не може бути приведений до легітимного стану шляхом перебудови.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Коноваленко Єлизавети Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.06.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук