Справа № 368/1571/23
У Х В А Л А

Іменем України

10 квітня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді: Сенюти В.О.,

при секретарі Солонюк К.Г.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору підряду та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору підряду та стягнення коштів.

Подану позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 14.07.2023 між сторонами по справі укладено договір підряду на виготовлення нижніх тумб кухонних за індивідуальним замовленням у кількості 4 конструкції за визначеними розмірами. Відповідач зобов`язався виготовити та передати тумби в термін 2-4 тижні, а позивач зобов`язалася оплатити його роботу двома платежами: передплата 10000,00 грн. та 7000,00 грн. після оплата (після доставки виробів). Вартість всього замовлення становить 17000,00 грн. Договір укладений в онлайн, через месенджер. 14.07.2023 позивач перерахувала відповідачу грошові кошти у сумі 10000,00 грн., 08.09.2023 позивач отримала своє замовлення у відділені Нова Пошта, перевіривши кількість коробок, фасад на відповідність дизайну, сплатила залишок у сумі 7000,00 грн. Однак, зібравши вдома кухонні тумби, позивач виявила, що розмір не відповідає розмірам, визначеним в договорі, замість глибини 600 мм, по факту виявилося 450 мм. Про вказану невідповідність позивач негайно повідомила відповідача. Таким чином, відповідач умови договору не виконав, добровільно повернути грошові кошти відмовився, чим порушив права позивача. На підставі викладеного позивач просить розірвати договір підряду, укладений між позивачем та відповідачем та стягнути з відповідача кошти сплачені за умовами договору підряду від 14.07.2023 в розмірі 17000,00 грн.

В підготовчому засіданні відповідач заявив клопотання про закриття провадження, оскільки вказана справа не може бути предметом розгляду в цивільному судочинстві, правовідносини виникли з господарського договору.

Позивач та представник позивача проти задоволення клопотання заперечували, просили у його задоволенні відмовити.

Вислухавши доводи сторін щодо клопотання про закриття провадження в порядку п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області із позовом до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору підряду та стягнення коштів.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 06.11.2023 вказану цивільну справу передано до Деснянського районного суду міста Києва за підступністю.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви позивач просить:

?розірвати договір підряду на виготовлення нижніх тумб кухні за індивідуальним замовленням у кількості чотирьох конструкцій від 14 липня 2023 року б/н, укладений між позивачем та відповідачем;

?стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти за умовами договору підряду від 14.07.2023 б/н на виготовлення нижніх тумб кухонних за індивідуальним замовленням у кількості чотирьох конструкцій в розмірі 17000, 00 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції розгалужена. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесено до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, які виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору стосовно такого майна або майнових прав, коли цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді та переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по?перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь?яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по?друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь?які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено в статті 20 ГПК України.

Так, частиною 1 статті 20 ГПК України передбачалося, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку з провадженням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, та спорів стосовно вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, яке є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та/або фізичні особи - підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору стосовно такого майна або майнових прав чи спору, що виник із корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді та переданий на його розгляд разом із такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).

Згідно зі статтею 20 ЦПК України та статтею 21 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цими кодексами.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Статтею 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають, зокрема, справи, які виникають у зв`язку з провадженням господарської діяльності.

За змістом частин 1 та 3 статті 3 Господарського кодексу (ГК) України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, здійснювана для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися й без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально?технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Під час вирішення питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними в статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по?перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по?друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

У статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка висувається до нього.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути подано спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів та/або відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо (1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; (2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; (3) предметом спору є однорідні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Суд звертає увагу, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Така правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, у вказаній справі правовідносини виникли між фізичною особою та ФОП щодо виконання умов договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вказаний спір підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції, оскільки позивач у цьому спорі є фізичною особою, а спірні правовідносини не мають господарського (підприємницького) характеру.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення. Тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України

Аналогічні правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду по суті спору ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18).

На підставі викладеного, керуючись ст. 255, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача, розірвання договору підряду та стягнення коштів - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються в апеляційну скаргу на рішення суду.

Суддя В.О.Сенюта