КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 757/4554/22 Головуючий у суді першої інстанції - Батрин О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/6149/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Акціонерне товариство «Акцент-Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 , АТ КБ «Приватбанк», третя особа: АТ «А-Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів, відповідно до якого просила солідарно стягнути з ОСОБА_2 , АТ КБ «Приватбанк» на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 3 000 грн, а також судові витрати на правову допомогу у розмірі 8 800 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 лютого 2021 року позивач здійснила переказ коштів в розмірі 3 000 грн зі своє карти в АТ «А-Банк» на карту в АТ «КБ «Приватбанк» шляхом сканування реквізитів картки через додаток в АТ «А-Банк». 27 лютого 2021 року зрозуміла, що здійснила помилковий переказ та кошти були перераховані на карту № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_2 замість своєї карти № НОМЕР_2 . Позивач посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 відсутні будь-які правовідносини й жодних договорів та правочинів вони не укладали. Отже, вказане на думку позивача свідчить про відсутність правових підстав у відповідача для отримання від неї грошових коштів.

В позовній заяві вказано, що 16 вересня 2021 року позивач звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів, проте така вимога повернулася у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Наданий АТ КБ «Приватбанк» номер телефону ОСОБА_2 увесь час не відповідає.

Доводами позовної заяви також є те, що ОСОБА_1 одразу 27 лютого 2021 року повідомила емітента АТ К «Приватбанк» про помилковий переказ коштів, надавши необхідну інформацію та відповідні пояснення. Позивач вважає, що банк мав ідентифікувати помилковий переказ та встановити обмеження щодо його подальшого використання для встановлення та перевірки вказаних обставин та належності вказаного переказу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року позовні ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 3 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 800 грн правничої допомоги. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог лише відносно відповідача ОСОБА_2 й відсутності вини з боку банку.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що 3 000 грн, які були перераховані на рахунок відповідача ОСОБА_2 так і не були списані ОСОБА_2 , натомість із вказаних коштів банк списував собі кошти за обслуговування рахунку. Апелянт вважає, що банк чинив їй перепони, користувався її грошовими коштами й сприяв тому, що ОСОБА_1 протягом 2,5 років не може повернути свої грошові кошти.

Доводами апеляційної скарги є те, що відкликання переказу проводилось в системі «Приват24», а також шляхом звернення на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк», які мають потужні системи верифікації. Вказано, що позивач одразу 27 лютого 2021 року повідомила банк про помилковий переказ, надавши необхідну інформацію, але АТ КБ «Приватбанк» жодних дій щодо перевірки наданої інформації вчинено не було, що свідчить про його бездіяльність та повне нехтування своїми обов`язками щодо захисту прав споживача. Апелянт вважає, що якби банківська установа належним чином виконувала умови договору про надання послуг, то у неї не було б потреби звертатись за судовим захистом своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат стосовно АТ КБ «Приватбанк» та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

12 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ КБ «Приватбанк» - Хитрової Л.В., відповідно до якого зазначено, що ухвалене по справі судове рішення повністю відповідає вимогам закону.

Представник ОСОБА_3 зазначає, що помилки при переказі коштів може припуститися ініціатор такого переказу шляхом зазначення неналежної інформації в розрахунковому документі, в результаті чого відбувається неналежний чи помилковий переказ коштів. Вказано, що помилку в розрахунковому документі може виправити той учасник переказу, який його ініціював, шляхом подання банку відповідного розрахункового документу. І зробити це він може до списання коштів з банківського рахунку платника, тобто в межах операційного часу банку в день отримання банком розрахункового документа і за умови, що кошти ще не списані. Після цього моменту списання коштів вважатиметься, що банк виконав свій обов`язок належним чином. Вказано, що наслідки неправильного оформлення платіжного доручення настають для платника, оскільки саме він здійснив таке неправильне оформлення розрахункового документа.

Представник АТ КБ «Приватбанк» також звертає увагу, що апелянт звернулась до банку платника вже після настання дати валютування, а саме після здійснення помилкового переказу, а тому строки, встановлені п.п.23.1, 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для вчинення дій з відкликання переказу пропущені ініціатором переказу, а саме позивачем по справі.

Враховуючи вищевикладене, представник АТ КБ «Приватбанк» - Хитрова Л.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачем на банківський рахунок ОСОБА_2 були перераховані грошові кошти в розмірі 3 000 грн, що підтверджується квитанцію № А1286С980 від 26 лютого 2021 року (а.с.6).

15 вересня 2021 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено лист з вимогою про повернути безпідставно набутих грошових кошті в розмірі 3 000 грн (а.с.11).

Як вбачається із виписки АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів за карткою № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_2 , 26 лютого 2021 року зараховані грошові кошти у розмірі 3 000 грн. (а.с.136-137).

Суд першої інстанції, часткового задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував свої рішення тим, що кошти помилково, без наявності правових підстав були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу ОСОБА_2 без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, а також про те, що перераховані кошти являються безпідставно отриманими відповідачем ОСОБА_2 . Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в розмірі 3 000 грн підлягають задоволенню. Також в рішенні суду зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» не є неналежним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем є особа, якій були перераховані кошти та яка їх отримала.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19, від 26 травня 2021 року в справі № 202/7994/17-ц, від 04 серпня 2021 року в справі № 640/17086/18 викладено наступний правовий висновок: «Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 658/2337/20 (провадження № 61-14339св21).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі помилково переказала грошові кошти у розмірі 3 000 грн на рахунок відповідача по справі ОСОБА_2 .

Матеріали справи свідчать про те, що у відповідача ОСОБА_2 були відсутні правові підстави на отримання вказаних грошових коштів від позивача по справі, що свідчать про відсутність договірних відносин, а також про те, що вказані кошти є безпідставно отримані відповідачем та підлягають поверненню ОСОБА_1 на підставі ст.1212 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що грошові кошти позивача у розмірі 3 000 грн мають бути солідарно стягненні як з ОСОБА_2 , так і з АТ КБ «Приватбанк», то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до положень статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Крім того, згідно статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Апеляційний суд також враховує, що до даних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до положень п.1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу (п.1.15 ст.1 вказаного вище Закону).

Платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів (п.1.32 ст.1 вказаного вище Закону).

Згідно статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача (п.1.35 ст.1 вказаного вище Закону).

Ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом (статті 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Крім того, статтею 23 вказаного вище закону передбачено, що платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання.

Ініціатор до настання дати валютування може відкликати кошти, які до зарахування їх на рахунок отримувача або видачі в готівковій формі обліковуються в банку, що обслуговує отримувача. Документ на відкликання коштів ініціатор подає до свого банку, який того самого дня надає банку отримувача вказівку про повернення коштів.

Банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, зазначеними в ній, якщо на час надходження такої вказівки вони не зараховані на рахунок отримувача, та повідомляє отримувача про відкликання коштів ініціатором.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачка по справі ОСОБА_1 не надала доказів того, що дотрималась вказаного порядку щодо відкликання коштів, які були помилково перераховані на рахунок відповідача ОСОБА_2 , оскільки доказів такого звернення до банку до настання дати валютування позивачем надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не є неналежним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем є особа, якій були перераховані кошти та яка їх отримала.

Порушень прав позивача з боку банку АТ КБ «Приватбанк» в ході розгляду справи встановлено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв