Провадження 2/127/1749/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом адвоката Горбатюка Валерія Володимировича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , до Держави Україна в особі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Горбатюк Валерій Володимирович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , до Держави Україна в особі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач згідно із вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 засуджений до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в Держаній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)». Позивач зазначив, що під час його утримання в Держаній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» порушені його законні права на телефонні розмови, надіслання кореспонденції та забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщенні № 133, де він утримується. Триманням позивача в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» в період з 29.06.2023 по 30.06.2023 в умовах, що принижують його гідність, та поводженням, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивачу завдана моральна шкода, розмір якої, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких позивач зазнав, визначено ним у 100, 00 гривень.

Вищевикладене й стало підставою звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 100, 00 гривень за період з 29.06.2023 по 30.06.2023 шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Ухвалою суду від 23.04.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачам до їх електронних кабінетів копії позовної заяви із доданими до неї документами, які були доставлені до них 21.04.2024 о 22 год. 35 хв. (а.с. 22, 23)

З автоматизованої системи діловодства вбачається доставлення 23.04.2024 о 13 год. 45 хв. до електронних кабінетів користувачів позивача та відповідачів ухвали суду від 23.04.2024.

30.04.2024, у строк встановлений ухвалою суду від 23.04.2024, через підсистему «Електронний суд» представником Державної казначейської служби України до суду подано відзив із запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Так, у своєму відзиві представник Державної казначейської служби України зазначив, що Державна казначейська служба України не є органом, що порушив права та інтереси позивача.

Від Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» у строк, встановлений вищевказаним судовим рішенням, відзив на позов не надійшов.

Вищевказаний відзив адвокатом позивача було одержано 30.04.2024 о 10 год. 44 хв., що підтверджується відповідною квитанцією про доставку документів до електронного кабінету. (а.с. 36)

07.05.2024 через підсистему «Електронний суд» адвокатом позивача до суду було подано відповідь на відзив.

Судом встановлено, що вищевказану відповідь на відзив подано адвокатом позивача із порушенням встановленого судом строку.

Згідно із ч. 1 ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищевказане та положення ст. 124 ЦПК України, строк на вчинення процесуальної дії надання відзиву закінчився 06.05.2024.

Заява про продовження процесуального строку, встановленого судом для надання відповіді на відзив, адвокатом позивача не подавалась; поважні причини ненадання відповіді на відзив у встановлений судом строк - не повідомлялись.

Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно із п. 6 та п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно із ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Тому, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про залишення відповіді на відзив без розгляду.

Будь-які докази по справі, крім тих, що надані разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 у кримінальному провадженні № 1-4/11 ОСОБА_1 засуджено до довічного позбавлення волі.

Згідно із довідкою № 5/626, виданою Державною установою «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» 18.01.2024, ОСОБА_1 відбуває покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» з 02.06.2010 по теперішній час. (а.с. 6)

Позивач вважає, що в період з 29.06.2023 по 30.06.2023 він утримувався в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» в умовах, що принижують його гідність, а поводження із ним мало ознаки порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку із чим йому завдана моральна шкода.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 23.04.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві та у відзиві і докази, надані разом із ними.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи нижченаведене.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач засуджений вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» з 02.06.2010 по теперішній час. Підставою звернення до суду із даним позовом, як те вбачається із змісту позовної заяви, стало спричинення позивачу в період з 29.06.2023 по 30.06.2023 моральної шкоди внаслідок утримання його в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» в умовах, на його думку, що принижують його гідність, і поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ст. 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.ст. 1173-1176 ЦК України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту Інтересів особи, суспільства і Держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно із ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань (ст. 5 КВК України).

Держава поважає і охороняє права свободи і законні інтереси засуджених забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ст. 7 КВК України).

У відповідності до ст. 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно із ч. 2 ст. 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Отже, державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно із ч. 1 ст. 107 КВК України, засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, зокрема мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час (ч. 5 ст. 110 КВК України).

Засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості (ст. 113 КВК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до адміністрації Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», Вінницької окружної прокуратури, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу порушення його прав під час відбування ним покарання.

З листа Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19.07.2023 вбачається наступне:

«Згідно з отриманими з Вінницької окружної прокуратури матеріалами перевірки за зверненнями ОСОБА_1 , 14.04.2023 окружною прокуратурою начальнику державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» було внесено вказівку, в якій зазначено, що під час проведення перевірки за зверненнями засудженою ОСОБА_1 встановлено факти недотримання вимог статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України. Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2823/5 від 28.08.2018, статті 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Зокрема, під час огляду камерного приміщення прокурором встановлено, що у порушення вимог статті 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», камера та санвузол знаходяться в незадовільному стані, підлога потребує фарбування, а стіни побілки, ремонтних робіт. До того ж в порушення вимог частини першої статті 51, частини першої статті 52 Кодексу цивільного захисту України, положень Правил пожежної безпеки в Україні, у камерному приміщенні використовуються подовжувачі неналежної якості, з слідами кіптяви, що може призвести до виникнення замикання та пожежі.

Також у порушення норм забезпечення меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення виправної колонії максимального ріння безпеки затверджених наказом Міністерства юстиції України від 27.07.2012, камерне приміщення не обладнано лавою на довжину стола, шафою особистою підставкою під бак для питної води, санвузлом (відгородженим), унітазом, змивним бачком.

Більше того, у порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини першої статті 115 Кримінально-процесуального кодексу України, статті 22 Закону України «Про заперечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» у камерному приміщенні не обладнано належним чином, оскільки кабіна з ОСОБА_2 не має дверей, проглядається через оглядове вічко, не відділена від житлової зони, що в свою чергу принижує людську гідність засудженого». (а.с. 18зв.-19)

27.06.2023 за результатами проведеної перевірки у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» з питань додержання прав засудженого ОСОБА_1 , зокрема щодо забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщенні, Вінницькою окружною прокуратору дано вказівку начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про усунення порушень законодавства України, зокрема шляхом переведення засудженого до іншого камерного приміщення, яке відповідає вимогам житлово-побутового та санітарно-епідеміологічного законодавства України. (а.с. 17зв.-18)

Наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 № 2823/5 затверджено і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 за № 1010/32462 Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (надалі Правила), які регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі. Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

У відповідності до п. 1 розділу XXII Правил для засуджених створюються необхідні житлово-побутові умови. У холодну пору року температура в жилих приміщеннях установ виконання покарань підтримується на рівні не нижче плюс 18 °C. Засуджені забезпечуються триразовим гарячим харчуванням, одягом встановленого законодавством зразка (у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації засуджені можуть носити цивільний одяг), натільною білизною та взуттям, а також постільними речами. Верхній одяг засуджених до довічного позбавлення волі відрізняється за кольором від одягу інших засуджених.

Адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин. Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час. Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови (п. 2 розділу XIV Правил).

Порядок листування та направлення грошових переказів засудженими визначено у розділі XIII Правил.

Особи, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, мають обов`язки і користуються правами людини та громадянина, за винятком обмежень, визначених законодавством для цієї категорії засуджених, а також установлених вироком суду. На засуджених до довічного позбавлення волі у повному обсязі поширюються основні права й обов`язки засуджених до позбавлення волі, визначені Кримінально-виконавчим кодексом України, а також цими Правилами (абз. 2 п. 1 розділу XXXII Правил).

Як встановлено судом, позивач відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» з 02.06.2010 по теперішній час.

З матеріалів справи вбачається встановлення в ході перевірок порушення житлово-побутових умов позивача протягом утримання його в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)». Однак суд зауважує, що враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог.

Так, зі змісту позовної заяви не вбачається в чому саме полягає порушення прав позивача, тобто не конкретизовано в чому саме мав прояв порушення прав «на телефонні розмови» (відмова у здійсненні телефонних дзвінків, обмеження кількості телефонних розмов тощо), «на надсилання кореспонденції» (обмеження кількості відправлень, перегляд кореспонденції, вилучення кореспонденції, розпечатування кореспонденції, порушення строків направлення кореспонденції тощо), «на забезпечення житлово-побутових умов» (невідповідність камерного приміщення встановленим законодавством нормам (із зазначенням яким саме і яких); відсутність/невідповідність індивідуального спального місця і постільних речей; незабезпечення триразовим гарячим харчуванням, одягом встановленого законодавством зразка, натільною білизною та взуттям, а також постільними речами, тощо).

Позивач стверджує про порушення його прав саме у період з 29.06.2023 по 30.06.2023. Однак належних і допустимих доказів того, що саме з 29.06.2023 по 30.06.2023 він утримувався у камерному приміщенні № 133 в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», де не було забезпечено йому належні житлово-побутові умови, матеріали справи не містять.

Докази, які надані адвокатом позивача в обґрунтування позовних вимог, вказують на те, що порушення житлово-побутових умов позивача мало місце до 29.06.2023. Водночас доказів того, що такі порушення не були усунуті і мали місце з 29.06.2023 по 30.06.2023, матеріали справи не містять.

Як вже зазначав суд, справа розглядається в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках, які у цій справі відсутні. Жодних належних доказів того, що мало місце порушення прав позивача, зокрема, на телефонні розмови та на надсилання кореспонденції в період з 29.06.2023 по 30.06.2023, як те вбачається зі змісту позовної заяви, матеріали справи не містять.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 79 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права (надалі Конвенція).

Відповідно до ст. 1 Конвенції кожна держава-учасниця взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі, що перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, які визначені Конвенцією. Ключовим словом цієї статті є «гарантувати», тобто, забезпечувати виконання гарантій і дотримуватися прав, які знаходять своє закріплення у статтях Конвенції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини засуджені та ув`язнені повинні триматися під вартою в умовах, які відповідають вимогам статті 3 Конвенції та гарантують повагу до людської гідності під час відбуття ними призначеного покарання. Органи державної влади повинні створити в пенітенціарних установах такий режим і умови, що не перевищують мінімальний рівень страждань, який особа може зазнавати під час відбуття покарання.

У контексті тримання під вартою для того, щоб підпадати під сферу дії статті 3 Конвенції, зазначені позивачем страждання та приниження мають перевищити той рівень страждання та приниження, який є невід`ємно пов`язаним з позбавленням свободи. Держава повинна гарантувати тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а спосіб і метод виконання покарання не завдавали їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, та щоб з огляду на практичні вимоги ув`язнення охорона здоров`я такої особи та її благополуччя забезпечувалася належним чином. Під час оцінки умов тримання під вартою має враховуватися загальний вплив цих умов, а також конкретні твердження, висунуті заявником, і тривалість проведеного у цих умовах періоду (див. рішення у справах «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункти 141 і 142, «Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), пункти 228 і 229, «Сторі та інші проти Мальти» (Story and Others v. Malta), пункти 106 і 112, «Муршич проти Хорватії» (Mursiж v. Croatia), пункти 137 141).

Серйозна нестача простору у камері є впливовим чинником під час оцінки, чи суперечили умови тримання під вартою статті 3 Конвенції (див. згадані рішення у справах «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 143, та «Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), пункт 231, а також рішення у справі «Муршіч проти Хорватії» [ВП] () [GC], заява № 7334/13, пункт 104, від 20 жовтня 2016 року). Так, коли особистий простір ув`язненого складає менше 3 м2 житлової площі у густозаселеній тюремній камері, відсутність особистого простору вважається настільки гострою, що виникає обґрунтована презумпція порушення статті 3 Конвенції. Тягар доведення покладається на Уряд держави-відповідача, який, однак, може спростувати цю презумпцію, продемонструвавши існування факторів, здатних належним чином компенсувати серйозну нестачу відведеного особистого простору. Обґрунтована презумпція може бути спростована лише за умови сукупного дотримання таких вимог: (1) зменшення необхідного мінімального особистого простору площею 3 м2 є нетривалими, тимчасовими та незначними; (2) такі зменшення супроводжуються наданням достатньої свободи руху та забезпеченням належної тривалості прогулянок; (3) заявник ув`язнений в установі виконання покарань, яка за загальною оцінкою може вважатися належною, а інші обтяжуючі триманню його під вартою обставини відсутні. Коли особистий простір складає від 3 до 4 м2, чинник простору залишається впливовим під час оцінки належності умов тримання під вартою. За таких обставин порушення статті 3 Конвенції буде встановлено, якщо чинник простору поєднаний з іншими неналежними побутовими умовами тримання під вартою, зокрема з доступом до прогулянок, природного освітлення або повітря, наявністю системи вентиляції, адекватною температурою у камері, можливістю приватного користування туалетом, а також дотриманням базових санітарно-гігієнічних вимог (див. згадане рішення у справі «Муршіч проти Хорватії» (), пункти 138 і 139; а також згадані рішення у справах «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункти 149-159, «Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), пункти 233-243, та рішення у справі «Варга та інші проти Угорщини» (Varga and Others v. Hungary), заява № 14097/12 та 5 інших заяв, пункти 75-78, від 10 березня 2015 року).

Судом прийнято до уваги, що крім необхідності мати достатній особистий простір, для оцінки відповідності побутових умов тримання під вартою статті 3 Конвенції значення мають й інші аспекти. До таких елементів відноситься: доступ до прогулянок, природного освітлення або повітря, наявність системи вентиляції, адекватне опалення, можливість приватного користування туалетом, а також дотримання базових санітарно-гігієнічних вимог (див. рішення у справі «Сторі та інші проти Мальти» (Story and Others v. Malta), заява № 56854/13 та 2 інші заяви, пункти 106 і 112, від 29 жовтня 2015 року, та згадане рішення у справі «Муршіч проти Хорватії» (), пункт 140, рішення у справі «Тюрюков проти України» (заява № 35627/10) від 18 червня 2020 року).

З наявних у матеріалах справи доказів, досліджених судом в ході розгляду справи, суд не може дійти висновку, що загальні умови тримання позивача в Держаній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» у період з 29.06.2023 по 30.06.2023 досягли такого рівня, який вимагається для кваліфікації поводження як нелюдського або такого, що принижує гідність, у розумінні статті 3 Конвенції. При цьому судом враховується й тривалість періоду, упродовж якого позивач тримався під вартою у конкретних умовах. Тому суд вважає доводи позивача необґрунтованими.

У відповідності до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

У відповідності до вищевказаної норми закону та п. 6 розділу І Правил установи виконання покарань є юридичними особами і мають печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Отже, у цій справі відповідачем є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна кримінально-виконавча служба України в особі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», яка є юридичною особою публічного права і дії службової(-их) особи(-іб) якої призвели, на думку позивача, до порушення прав останнього.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас, залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

На вищевказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, Верховний Суд в постановах від 22.07.2020 у справі № 295/711/19, від 26.05.2021 у справі № 522/3067/18.

Необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем в період з 29.06.2023 по 30.06.2023, відповідно відсутній й причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а тому підстави для стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди відсутні. Таким чином, така вимога не підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з Державного бюджету України за період з 29.06.2023 по 30.06.2023 моральної шкоди в сумі 100, 00 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1 211, 20 гривень підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До ухвалення рішення у справі ні сторона позивача, ні сторона відповідача не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Кримінально-виконавчим кодексом України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 2, 3, 11, 12, 15, 16, 23, 167, 170, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 278-279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 211, 20 гривень підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце утримання: Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2.

Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» м. Вінниця: ; місцезнаходження: вул. Брацлавська, 2.

Державна казначейська служба України: ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6.

Рішення суду складено 01.07.2024.

Суддя: