ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1166/23 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/1246/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: що виникають з договорів оренди
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Сімейко Артура Миколайовича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 18 грудня 2023 року, по справі № 626/1166/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними та визнання договору фіктивними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просив: визнати довіреність, посвідчену 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівського РНО Харківської області Тютькіною А.І., реєстраційний номер № 1989, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися своєю земельною ділянкою кадастровий номер :10:000:0174, договір позики, посвідчений 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівського РНО Харківської області Тютькіною А.І., реєстраційний номер № 1992, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг 300000 грн. до 19.12.2031 року, а також заповіт посвідчений 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівського РНО Харківської області Тютькіною А.І., реєстраційний номер №1988, за яким ОСОБА_3 заповів земельну ділянку в розмірі 17,0943 га кадастровий номер :10:000:0174, ОСОБА_1 , - удаваними правочинами, які вчинено для приховування договору оренди землі.

Крім того позивач просив визнати, що 19.12.2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 передав йому в оренду земельну ділянку прощею 17,0943 га кадастровий номер :10:000:0174 на строк до 19.12.2031, а позивач сплатив орендну плату 300000 грн.

Також позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним (фіктивним) договір оренди землі №2 від 08.12.2016 року, підписаний позивачем на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки загальною площею 17,0943 га, кадастровий номер :10:000:0174, що розташована на території Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області. 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівсього районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І., реєстр №1989, була посвідчена довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися своєю земельною ділянкою кадастровий номер :10:000:0174. Крім того, 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівсього районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І., реєстр № 1992, був посвідчений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг 300000 грн. до 19.12.2031 року.

08.12.2016 року між ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв ОСОБА_1 , та ФОП ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір оренди землі №2.

ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з проханням повернення йому земельної ділянки або здійснення доплати в сумі 200000 за продовження користування земельною ділянкою, але позивач не погодився. 24.03.2017 ОСОБА_3 скасував довіреність, посвідчену 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівського РНО Харківської області Тютькіною А.І., реєстраційний номер № 1989, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися своєю земельною ділянкою кадастровий номер :10:000:0174. Земельна ділянка використовувалася позивачем разом з ОСОБА_5 для вирощування овочів після вчинення правочинів, а саме довіреності та договору позики фактично на умовах оренди.

Позивач стверджує, 08.12.2016 року укладений Договір оренди землі № 2, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в оренду ПП ОСОБА_2 земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3 , строком на п`ятнадцять років, є фіктивним та підписаний без наміру створення правових наслідків та для захисту від вимог ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 18 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована тим, що його не було повідомлено про дату та час судового засідання, 18.12.2023, коли відбувся розгляд справи.

Вказує, що ОСОБА_3 не заперечив проти його доводів, викладених у позові, зокрема про те, між ними існувала домовленість про те, що земельна ділянка передається йому в довгострокову оренду, а він за весь строк оренди земельної ділянки одноразово сплачує ОСОБА_3 300000 грн.

Звертає увагу, що у своєму позові, пред`явленому у справі №626/783/17, позивач ОСОБА_3 , зазначив, що на підставі усної домовленості між нами передача йому земельної ділянки фактично мала забезпечити виконання укладеного між ними договори позики.

В апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_2 адвокат Сімейко А.М. просить рішення скасувати, на задовольнити позов в частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі № 2 від 08.12.2016.

Скарга мотивована тим, договір оренди землі № 2 від 08.12.2016 є фіктивним, оскільки його було оформлено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися вказаним договором, виключно для зовнішньої видимості, з метою штучного та оманливого створення передумов для неповернення ОСОБА_3 земельної ділянки, якою фактично користувався ОСОБА_1 . Вказаний договір ніколи реально не виконувався, земельна ділянка за вказаним договором в оренду ніколи та нікому насправді не передавалася.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання (ФОП ОСОБА_2 через його представника адвоката Сімейко А.М.), що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що обидві апеляційні скарга не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Суд своє рішення мотивував наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ч. 3 ст. 203 ЦПК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчинений з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивач наполягав, що між ним та ОСОБА_3 фактично укладено договір оренди земельної ділянки строком до 19.12.2031, але юридично це оформлено не було за спільною згодою сторін. Натомість між ними укладено договір позики і кошти в сумі 300000 грн він передав в рахунок сплати орендної плати. ОСОБА_3 надав йому довіреність, а також склав заповіт з приводу земельної ділянки на користь позивача.

Слід відзначити, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним (пункти 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, провадження № 14-498цс18)

Так, позивач ОСОБА_1 не вважає, що правочини, які насправді вчинили сторони, є такими, що порушують вимоги чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними або є нікчемними в силу вимог закону. І таких обставин під час розгляду справи не встановлено. При цьому звертаючись з позовом про визнання довіреності, договору позики та заповіту удаваними, позивач не заявляє будь-яких вимог щодо застосування наслідків удаваного правочину, які необхідно застосувати до спірних правовідносин.

З матеріалів справи та змісту позовної заяви вбачається відсутність спору поза вимогою визнати правочини удаваними між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Заявлена позивачем вимога про визнання правочинів удаваними є неефективним способом захисту, оскільки, навіть у випадку визнання правочинів удаваними, даний факт не відновить прав позивача при їх реальному порушенні, так як матиме наслідком лише встановлення юридичного факту.

З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення іншого спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 903/154/19 та висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Інші позовні вимоги, а саме про визнання, що 19.12.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 передав в оренду земельну ділянку прощею 17,0943 га кадастровий номер :10:000:0174 на строк до 19.12.2031, а позивач сплатив орендну плату 300000 грн., є похідними від вирішення питання про удаваність договорів, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовуються.

Так, судом були встановлені наступні обставини справи.

19 грудня 2011 року ОСОБА_3 видав довіреність ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І., відповідно до якої він уповноважив останнього бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах чи організаціях незалежно від їх підпорядкування чи форм власності, а саме орендувати земельну ділянку в розмірі 17,0943 га, що належить на підставі Державного акту ІV-ХР №005443, виданим Красноградською районною державною адміністрацією 30 серпня 2002 року за №445 та кадастровий номер :10:000:0174 та одержувати сільськогосподарську продукцію чи гроші згідно цього Державного акту на право власності на земельну ділянку з правом посвідчити договори оренди земельної ділянки чи його розірвання в приватному, державному чи іншому підприємстві чи фізичній особі, а також посвідчити договір оренди чи його розірвання, одержувати необхідні документи, подавати заяви, підписувати їх, одержувати продукцію чи гроші згідно договору оренди земельної ділянки, розписуватись за нього та виконувати інші дії, пов`язані з даною довіреністю. Скориставшись своїм правом особи, яка видала довіреність передбаченим ст.249 ЦК України, відповідно до заяви ОСОБА_3 від 24.03.2017 року довіреність на ім`я ОСОБА_1 була скасована в цей же день.

19 грудня 2011 року приватним нотаріусом Зачепилівсього районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І., реєстр №1992, був посвідчений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 дав ОСОБА_3 в борг 300 000 грн. Довіреність ОСОБА_3 була видана на строк до 19.12.2031 року, також кошти ОСОБА_1 були надані ОСОБА_3 в борг до 19.12.2031 року.

08.12.2016 року, ОСОБА_1 уклав Договір оренди землі № 2 з ОСОБА_2 , а 10.12.2016 року була укладена додаткова угода до цього договору. Відповідно до умов вказаного договору та додаткової угоди ОСОБА_1 , діючий на підставі довіреності, посвідченої 19.12.2011 року приватним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І., від імені та в інтересах ОСОБА_3 , уклав договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_6 , яка належить ОСОБА_3 , строком на п`ятнадцять років.

Після скасування довіреності, власник земельної ділянки кадастровий номер :10:000:0174 ОСОБА_3 уклав договір оренди з фермерським господарством Фортуна", дата державної реєстрації права в державному реєстрі прав 01.01.2023, що вбачається з інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

У статті 234 ЦПК України визначені правові наслідки фіктивного правочину, а саме:

1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Наведене свідчить, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання удаваними договорів дійсно не спрямовані на вирішення якого-небудь спору, який виник у нього з відповідачем, оскільки відповідних вимог про застосування наслідків дійсного договору оренди земельної ділянки, який був прихований під виглядом удаваних договорів ним у цій справі не заявлено. У даному випадку позов ОСОБА_1 не спрямований на вирішення конкретного спору, а тому за змістом вказаних норм матеріального права у задоволенні такого позову необхідно відмовляти, за відсутністю спору.

Доводи скарги щодо доведеності фіктивності договору оренди також не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, оскільки позивач не довів наявність умислу на укладення фіктивного договору у діях власника земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , від імені якого діяв за довіреністю позивач ОСОБА_1 , що за змістом вказаної норми ст. 234 ЦПК України є необхідним для застосування цієї статті.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення, в межах якого довіритель надає повіреному довіреність, одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Якщо представник (повірений) вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. На це вказав Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 1 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19.

Також КЦС ВС у вказаній постанові зауважив, що відповідно до частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи й тих, представником яких він одночасно є.

У п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тому, дії ОСОБА_1 як повіреної особи, яка всупереч договору доручення та вказаного принципу добросовісності діяла всупереч інтересах відповідача ОСОБА_3 , про що також свідчить наступне скасування ним довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_1 , який у даній справі діє з метою легітимізації своїх дій, - не відповідають визначеної у частині третьої статті 16 ЦК України умови добросовісності для захисту порушеного права. Тому усі негативні правові наслідки від недобросовісної поведінки особи покладаються на неї.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Сімейко Артура Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 28 червня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - О.В.Маміна

Ю.М.Мальований