н/п 2/490/600/2024 Справа № 490/8224/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, третя особа - Перша миколаївська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління міністерства юстиці (м.Одеса),-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, третьої особи, в якому просили визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку за кожним земельної ділянки з кадастровим номером :04:014:0030, площею 0,0514 гектарів, що розташована в АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі є сином та донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якої, у Першій миколаївській державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа №94/2022 до майна померлої, яке, згідно заповіту складеного померлою, складається по частці кожному із позивачів. До складу спадкового майна входить будинок з усіма господарськими будівлями та рлбутовими спорудами, що знахожяться в АДРЕСА_1 . Однак, при зверненні до ноткантори, для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки спадкового майна, яке складається із земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , позивачам нотаріусом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю підтвердження права власності на вказану земельну ділянку. Позивачі вказують, що ОСОБА_4 була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування житлового будинку від 06.05.1999 року, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_5 . Однак, за життя ОСОБА_4 не встигла переоформити земельну ділянку на якій розташований вищевказаний житловий будинок у приватну власність після смерті батька.

Відтак, у позивачів виникла необхідність щодо захисту їх майнових прав та визнання за ними права приватної власності наземельну ділянку, при цьому враховуючи положення ст. 30ЗК України 1990 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19.10.2023 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 07.12.2023 року, витребувано: у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори спадкову справу №94/2022 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційну справу на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

08.11.2023 року на виконання вимог ухвали від 19.10.2023 року від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №94/2022.

29.11.2023 року від КП «ММБТІ» надійшла інвентаризаційна справа на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 07.12.2023 рку закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивачів - адвокат Коренко Т.В. надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 надала заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради, просила винести рішення по справі відповідно до чинного законодавства.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , яка змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » в зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_10 є донькою ОСОБА_4 .

Згідно договору дарування житлового будинку від 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Георгієвою О.Г., зареєстрованим у реєстрі за № 1331, ОСОБА_4 у дар від ОСОБА_5 житловий будинок з усіма господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до укладеного договору вказаний житловий будинок належить дарителю гр. ОСОБА_5 на підставі Договору про надання в безсрочне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 13.06.1959 року по р.№3-2608, зареєстрованого в ММБТІ 28.08.1981 року за №8744.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю Серія IІMK №023938, ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 23.01.1998 р. за №34, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0517 га для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:014:0030.

Разом з тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 17.08.2023 року земельна ділянка з кадастровим номером :04:014:0030 належить на праві власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_3 ).

Таким чином судом встановлено, що на час укладання договору дарування житлового будинку присадибна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником була приватизована та перебувала у власності відчужувача за договором. При укладанні договору дарування житлового будинку питання про відчуження ОСОБА_4 присадибної земельної ділянки не вирішувалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 .

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_4 06.05.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Георгієвою О.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 1-1331, все належне їй майно, в тому числі і житловий будинок з усіма господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , заповідано в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_11 .

Згідно постанов державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю., від 27.07.2023 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спадкового майна, яке складається із земельної ділянки для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , в зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на дану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Таким чином, виходячи із положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Цивільне законодавство виокремлює «складові частини» та «складні речі». так згідно ч.1, 2 ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 188 ЦК України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

Так як будівельні споруди, до яких відноситься житловий будинок, тісно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій він розташований, тому можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення.

Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Виходячи з вищевикладеного, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені вище правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. «е» статті 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

У своїй Постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне.

Стаття 120 ЗК України (в редакції 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном "основні фонди". Термін "нерухомість" і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і "все, що міцно з ними зв`язано", як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі N 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі N 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень, щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів, щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу частини 2 статті 331 ЦК України та статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.

Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.

Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти.

Нормою ст.16 ЦК України в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Аналогічні положення містить норма ст.152 ЗК України (в редакції 2001 року).

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

На час набуття позивачами права на спадщину, перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381, 1225 ЦК України (редакції 2003 року) та ст.ст.120, 125 ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17.

Приймаючи до уваги, що чинна на момент отриання в дар матір`ю позивачів житлового будинку (домоволодіння) за адресою:. АДРЕСА_1 , норма в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) та ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між матір`ю позивачів ОСОБА_4 та дарувальником означеного домоволодіння і власника спірної земельної ділянки внаслідок укладення договору дарування будинку.

Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до матері позивачів на підставі договору дарування будинку перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, в межах та на умовах, на яких ця спірна земельна ділянка належала дарувальнику домоволодіння. Останнє, в свою чергу, дає суду підстави для висновку, що право власності на спірну земельну ділянку набули і позивачі в порядку спадкування за заповітом отриманого в дар їх матір`ю домоволодіння.

Разом з тим, та обставина, що за матір`ю позивачів на момент її смерті не було здійснено державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, не є підставою для хибності наведених висновків суду, оскільки відповідно до норми ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. В той же час, судом встановлено набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі прямих норм законодавства, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин, так і законодавства, чинного на теперішній час.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17.

За таких обставин позовні вимоги про визнання за позивачами права власності по 1/2 частки на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими, доведеними, а отже підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що ситуація з неможливості оформлення позивачами в позасудовому порядку виникла не з вини відповідача по справі, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України приходить до висновку, що понесені позивачем по справі судові витрати відшкодуванню їм не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.4, 41, 86, 224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.3, 6, 17, 22, 23, 30 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 377, 381, 392, 1216-1218, 1222, 1225, 1268, 1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.ст.78, 79, 120, 125, 152, 153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 81, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 240, 258, 259, 263,265 268, 273, 352, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, третя особа - Перша миколаївська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління міністерства юстиці (м.Одеса)задовольнити.

1. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0514 га, кадастровий номер :04:014:0030, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку.

2. Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0514 га, кадастровий номер :04:014:0030, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду складено 27 червня 2024 року

Суддя Н.П. Черенкова