ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1620/23Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/546/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та представника позивача - адвоката

Федорончука А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 595/1620/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 березня 2024 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., повний тест якого виготовлений 19.03.2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради, і згідно уточнених позовних вимог просить суд надати дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий виїзд до Республіки Польща з березня 2024 по липень 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У шлюбі в них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В березні 2022 року, після повномасштабного вторгнення росії на територію України, вона разом із дітьми виїхала до Республіки Польща. У вересні 2022 року її чоловік приїхав до неї у Польщу. Приблизно у листопаді 2022 року він разом із дітьми виїхав з Польщі до України без отримання від неї на це згоди. З того періоду і по теперішній час діти проживають разом із відповідачем в Україні. У січні та березні 2023 року вона приїжджала до дітей в Україну, але, у зв`язку з тим, що вона офіційно працює у компанії «Alumero Metal Components» (розташована в місті Хожув, Польща), тому не мала можливості частіше бачитися із дітьми і брати повноцінну участь у їх вихованні. Незважаючи на зазначене, їй не вистачає побачень та живого спілкування із дітьми. Тому, впродовж тривалого часу вона мала намір виготовити для дітей документи необхідні для виїзду за кордон, щоб вони могли разом з нею поїхати в Польщу на певний проміжок часу. В Республіці Польща вона має право на проживання, а також, забезпечена житлом. В Польщі може забезпечити для дітей навчання та повноцінний відпочинок, за для підвищення рівня їхнього світогляду, покращення стану їхнього здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Окрім того, на даний час перебувати в Україні для дітей є досить небезпечно, через постійні обстріли та тривоги, які негативно впливають на їх емоційно-психологічний стан. Впродовж 2023 року вона неодноразово розмовляла з чоловіком і просила, щоб він надав згоду на виїзд дітей за кордон, але він відмовляв у цьому. З огляду на зазначене, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович до ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Федорончук А.В. просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області повністю або частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Надати дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий виїзд до Республіки Польща з березня 2024 року по липень 2024 року або з червня 2024 року по серпень 2024 року, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , номер і серія паспорта громадянина України для виїзду за кордон: НОМЕР_2 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та відповідну судову практику, а також, неправильно досліджено та оцінено докази, які підтверджують відповідні обставини.

Також, заявник, вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позову, судом не враховано принцип дотриманням рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, принцип розумності, добросовісності, справедливості, не враховано те, що виїзд відповідатиме найкращим інтересам дітей, оскільки сприятиме їх фізичному, розумовому та духовному розвитку, зміцнення емоційно-психологічних зв`язків не тільки із батьком, але й з матір`ю.

Крім того, висновок суду про те, що вона не зазначила мети поїздки, не відповідає дійсності, оскільки у позовній заяві позивачем зазначалося, що фактично метою виїзду дітей за кордон є відпочинок та навчання, задля підвищення рівня їхнього світогляду, покращення стану їхнього здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Створення більш кращих умов для проживання дітей у зв`язку з тим, що на даний час перебування в Україні для дітей є досить небезпечним, через постійні обстріли та тривоги, які негативно впливають на їх емоційно-психологічний стан. Разом з тим, і просто побути з дітьми, щоб мати змогу хоча б тимчасово бачити їх та спілкуватися з ними віч-на-віч.

Також не погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дітей за кордон має тимчасовий характер та не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дітей за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дітей в цей період, а також не забезпечено дітей проїзними квитками для повернення в Україну, оскільки вона не тільки зазначила адресу, а й вказала, що виїзд за кордон дітей матиме тимчасовий характер, з жовтня 2023 року по лютий 2024 року, а з урахуванням уточнення позовних вимог з березня 2024 року по липень 2024 року, що не порушуватиме прав батька дітей на спілкування з ними та не позбавлятиме його права брати участь у вихованні та утриманні дітей.

З приводу того, що вона не надала проїзних квитків, то мала намір їх придбати після ухвалення судом кінцевого рішення у даній справі.

На підтвердження забезпечення матеріальних та побутових потреб дітей, заявник зазначила, що вона офіційно працює у компанії "Alumero Metal Components" (розташована в місті Хожув, Польща). На підтвердження цього було подано копію трудового договору від 25.10.2022 p., відповідно до змісту якого вбачається, що її основна заробітна плата становить 3700 злотих на місяць. У еквіваленті до гривні заробітна плата становить 34500 грн. В договорі зазначена також адреса проживання ОСОБА_1 у Польщі. Отже, для дітей створені всі необхідні та комфортні умови для їх проживання в Польщі.

Окрім іншого, не погоджується із висновком суду про те, що позивачем та її представником не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду, що є обов`язковим, оскільки судом не зазначено де саме передбачений обов`язок щодо надання доказів, які б підтверджували необхідність такого виїзду.

На підставі вищезазначеного, вважає, що викладені у позовній заяві обставини підтверджуються належними та достовірними доказами. Не надаючи дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі матері, батько фактично обмежує право дітей на відпочинок та оздоровлення, проведення часу з матір`ю. Разом з тим, батько як відповідач не довів, що тимчасовий виїзд дітей за кордон порушуватиме їх найкращі інтереси, якими і повинен керуватися суд під час розгляду цієї категорії спорів. Заперечення відповідача проти позову не підтверджують наявність підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд.

В ході розгляду справи відповідач не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дітей, що є його процесуальним обов`язком

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Федорончук А.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 567.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Бучацької міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06.10.2008, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 09 серпня 2023 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданого 09 серпня 2023 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис 08, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане 09 серпня 2023 року Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис 10.

Згідно довідки про склад сім`ї № 99 від 11.09.2023, виданої Бучацькою міською радою вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 , до складу сім`ї за даною адресою входять: ОСОБА_5 -мати, ОСОБА_6 - батько, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_3 -син, ОСОБА_1 - дружина, яка на даний час по місцю реєстрації не проживає.

Із Акту обстеження житлових умов заявника від 11.09.2023 вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 . У будинку проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 Будинок з цегли, утеплений, у будинку чотири кімнати, кухня, коридор, побутова техніка. Будинок з усіма зручностями (ванна кімната, санвузол, каналізація, проведено воду, газове опалення).

Відповідно до довідки № 27 від 11.09.2023, виданої Заривинецькою гімназією, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 6 класі Заривинецької гімназії Бучацької міської ради Тернопільської області з 28 листопада 2022 року.

Із довідки № 16 від 11.09.2023, виданої Рукомиською початковою школою, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у Рукомиській початковій школі Бучацької міської ради з 28 листопада 2022 року.

Згідно висновку служби у справах дітей Бучацької міської ради, який затверджений рішенням Бучацької міської ради №101 від 30.10.2023, служба у справах дітей Бучацької міської ради вважає, що доцільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон в Республіку Польща, без згоди батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 .

Позивачем на ім`я відповідача направлено лист-прохання про надання батьком дозволу на виїзд дітей за кордон, який відповідач отримав 29.08.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дітей за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в їх інтересах: зокрема не зазначення позивачем мети поїздки, адреси місця перебування дітей, їх навчання, умов перебування, в тому числі медичного та соціального забезпечення, а також ненадання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред`явлення, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Також дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана правова позиція і в подальшому підтримана Верховним Судом. Так, суди, на підставі належно оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька без визначення відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій державі, строку та мети виїзду, не свідчить про одноразовий виїзд, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1 (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 61-36629св18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом позивач просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Республіки Польща з березня 2024 по липень 2024 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , однак чітко не вказала мети поїздки перебування дітей в іншій державі. Зокрема, в позовній заяві вказано, що мета поїздки дітей це те, що позивачу не вистачає побачень та живого спілкування з дітьми, а також те, що на даний час перебувати в України для дітей є досить небезпечно, через постійні обстріли та тривоги, які негативно впливають на емоційно-психологічний стан.

З пояснень представника позивача, наданих суду першої інстанції, вбачається, що метою виїзду дітей за кордон є те, що мати хоче побути з дітьми.

Надаючи висновок, який затверджений рішенням Бучацької міської ради №101 від 30.10.2023, служба у справах дітей Бучацької міської ради вважала, що доцільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон в Республіку Польща, без згоди батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 , при цьому не з`ясувавши взагалі мети виїзду та строку перебування дітей в іншій державі.

Крім цього, судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження у справі від 22 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Враховуючи наведене, колегія суддів, вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної мети виїзду дітей, не визначивши відповідного часового проміжку перебування дітей в іншій державі з огляду на те, що позивач протягом розгляду справи неодноразово змінювала його, не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості і чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

Також слід, зауважити, що виїзд дітей за межі України без визначення строку та мети, якраз не свідчить про одноразовий виїзд, що призведе до порушення прав дітей, а також батьківських прав відповідача, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дітей, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дітей, що впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон, який позивачем не дотримано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не дотримано принцип рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, принцип розумності, добросовісності, справедливості та не враховано те, що виїзд відповідатиме найкращим інтересам дітей, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ухвалюючи таке рішення суд як раз і керувався вимогами Конвенції, яка передбачає, що дітям забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для їх благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Інших доводів, які б мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи, заявником не наведено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович слід залишити без задоволення, а рішення Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 березня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції необхідно покласти на ОСОБА_1 в межах понесених нею сум.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 , в межах понесених нею сум.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома