ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1672/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3308/23 Токова С.Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Василенко Л. І., Карпенко О. В.,
за участю секретаряГладиш О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Семенюк Ольги Григорівни,Державної казначейської служби, Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 0001892 від 03.05.2013 року, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та розпочате за його заявою з приводу спричинення тілесного ушкодження 21.04.2013 року, близько 08 год. за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з повідомленням Черкаської окружної прокуратури від 13.01.2023 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилося 9 років та було закрито без притягнення винних осіб до відповідальності. Кримінальним правопорушенням ОСОБА_1 заподіяно як матеріальну так і моральну шкоду, яку він не взмозі стягнути з винних осіб, оскільки за час слідства їх не було встановлено.

Разом з тим, слідчі не проявляли належної ініціативи у встановленні істини по справі та оцінці доказів, користуючись відсутністю якісного процесуального керівництва з боку прокурорів, які не проявляли належного сумління при здійсненні процесуального керівництва досудового розслідування.

Так, після початку досудового розслідування кримінального провадження, а саме 03 травня 2013 року, судово-медична експертиза була призначена лише через рік - 22 січня 2014 року. Відповідно до висновку експерта № 822 від 22 січня 2014 року, у ОСОБА_1 згідно наданих медичних документів, мало місце ушкодження: травма голови зі струсом головного мозку. Вказане ушкодження виникло від дії тупих предметів (предмета) по давності виникнення може відповідати часу, вказаному у постанові про призначення експертизи.

Зазначене кримінальне провадження неодноразово і безпідставно закривалось слідчим, після чого постанови про закриття кримінального провадження скасовувались. Зокрема, у постанові про закриття кримінального провадження від 07.04.2017 року, провадження було закрито у зв`язку із встановленням тієї обставини, що ОСОБА_1 у вечірній та нічний час вживав спиртні напої, а зранку 21.04.2013 року перебував із залишковим ефектом, а тому не міг адекватно сприймати реальність. Ця постанова була скасована.

Через недотримання розумних строків, відверте порушення прав позивача як потерпілого слідчими і прокурорами він був вимушений звертатися зі скаргами до відповідних службових осіб, а також звертався до слідчого судді зі скаргами на бездіяльність слідчих органів. З цього приводу виносились судові ухвали, якими визнавалась бездіяльність органів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Однак, жодна із осіб у кримінальному провадженні до відповідальності не притягнута, не дивлячись на те, що він вказував на таких осіб, та які відомі органу досудового розслідування але підозри їм не оголошені, справа до суду не скерована. Таким чином, правоохоронні органи упродовж дев`яти років не виконували покладені на них обов`язки, чим грубо порушили Конституцію України, норми КПК України та його права як потерпілого у кримінальному провадженні.

Вказаними діями відповідачі спричинили йому суттєвої матеріальної та моральної шкоди, до яких належить: втрата звичайного способу життя, примус до вчинення непритаманних дій, направлених на захист порушених винними особами його законних прав, переживаннями та хвилюваннями через неспроможність у розумні терміни розслідувати справу, підрив відповідачами його глибокої віри у справедливість та соціальну рівність громадян перед законом, безкарність посадовців за тяганину, що не знає меж, відсутність звичайної людської порядності у відповідачів, наявність відчуття беззахисності перед свавіллям та некомпетентністю відповідачів, спричинення матеріальних збитків, втрата спокою, почастішали випадки необхідності звернення за медичною допомогою, втрати здоров"я.

З посиланням на припис статті 56 Конституції України, частини першої статті 1167, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 25 травня 2016 року (справа № 6-440-цс16) у зв`язку з неефективністю і невиправданою тривалістю кримінального провадження, відсутністю будь-яких результатів у досудовому розслідування, просив суд стягнути з відповідачів на його користь сприченену матеріальну шкоду в розмірі 4657,14 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 000 869,00 грн.

Матеріальну шкоду обгрунтовує витратами, які він поніс внаслідок скоєного злочину, оскільки він отримав струс головного мозку, що підтверджено відповідним висноком експерта, та йому призначили лікування. Всього на лікування він витратив 4657 грн.14 коп. Моральну шкоду обгрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій щодо нього, він став інвалідом 2 групи, перебуває під консультативним наглядом лікаря- психіатра КНП" ЧОПНД Черкаської обласної ради " з приводу органічного розладу особистості та поведінки внаслідок перенесеної ЧМТ. Крім цього, моральна шкода полягає у втраті звичайного способу життя, переживання та хвилювання через порушення розумних термінів розслідування кримінального провадження, підрив відповідачами його глибокої віри у справедливість та соціальну рівність громадян перед законом, безкарність посадовців.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20000,00 гривень.

Стягнуто з Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури на користь державного бюджету судовий збір у розмірі по 358,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції апеляційну скаргу подали представник Державної казначейської служби України Ярош С.В., представник ГУПН в Черкаській області Колєснік Н. І., а також сам позивач ОСОБА_1 .

Представник казначейської служби просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розподілу судових витрат у вигляді судового збору. Вважає, що висновок суду про стягнення коштів судового збору з органів державної влади, які представляють державу Україна на користь держави Україна є помилковим, а тому рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.07.2024 в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

В іншій частині скаржник не оскаржує рішення суду від 23.07.2024.

Представник ГУНП в Черкаській області Колєснік Н.І. в апеляційній скарзі, просить рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказує, що тривалістю такого розслідування, яке мало місце фактично за безпідставним зверненням самого позивача, права останнього не можна вважати порушеними.

Суду не було надано доказів, що саме через тривале розслідування не вдалося встановити винуватих осіб та притягнути їх до кримінальної відповідальності. За таких обставин позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами існування одночасно трьох умов: неправомірних дій органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які є необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у спосіб відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на викладене Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Однак, судом першої інстанції при винесенні рішення в частині задоволення позовних вимог, і це не враховано.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семенюк О. Г. в апеляційній скарзі вказала, що погоджуються із рішенням суду першої інстанції в частині доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідачів, яка полягає в ігноруванні доводів позивача, наданні формальних відповідей на численні звернення ОСОБА_1 , неналежному здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Однак, вважають, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції неправильно виходив із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань позивача внаслідок бездіяльності службових осіб органу досудового розслідування, неможливістю повного відновлення попереднього стану, не врахував принципу розумності, виваженості і справедливості та дійшов необґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 20000,00 грн.

Зазначила, що позивач у своїй позовній заяві зазначив суму моральної шкоди, яку він вважає адекватною, оскільки він отримав значні душевні хвилювання та страждання.

У відзиві на апеляційну скаргу, Державна казначейська служба України підтримала доводи апеляційної скарги представника ГУПН в Черкаській області, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просили відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг кожної зі сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що, відповідно до витягу з кримінального провадження № 0001892 від 02.05.2013 року до Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 21.04.2013 року близько 08 год. між ОСОБА_1 та його товаришем ОСОБА_2 ,1987 р.н. виник конфлікт за адресою АДРЕСА_1 внаслідок чого ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження. Ступінь тілесних ушкоджень встановлюється.

Як слідує із матеріалів дослідженого кримінального провадження, після внесення відомостей до ЄРДР, слідчі дії у справі не проводились. Лише 22.04.2014 року ( майже по сплину одного року) постановою слідчого СВ Соснівського РВ м. Черкаси призначено по даному кримінальному провадженню судово-медичну експертизу.

Також, як слідує із матеріалів кримінального провадження, 01 квітня 2014 слідчим дано доручення на допит свідків.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2014 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб та зобов`язано слідчого Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області внести клопотання до суду про тимчасовий доступ до речей та документів, стосовно медичної картки та історії хвороби ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 як потерпілий, у рамках кримінального провадження № 0001892 внесеного до ЄРДР 03.05.2013 року неодноразово звертався до посадових осіб відповідачів по справі (повноважних службових осіб органу яким проводилося досудове розслідування Соснівського РВ у м. Черкаси, в подальшому - Черкаського відділу поліції в Черкаській області, та якими здійснювалося процесуальне керівництво - Черкаської місцевої прокуратури, Черкаської обласної прокуратури) через недотримання розумних строків досудового розслідування, відверте порушення прав позивача слідчими і прокурорами.

За час здійснення досудового розслідування кримінальне провадження № 0001892 від 03.05.2013 року неодноразово закривалось, зокрема : 28.10.2013 року за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України(відновлено 15.01.2014 року); 25.06.2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України ( постанова про закриття скасована відповідно до ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.07.2015 р. ); 31.10.2015 року за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (16.02.2016 року постанова про закриття скасована прокурором у зв`язку з чим закрито провадження за скаргою ОСОБА_1 до слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси); 07.04.2017 року за п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України (постанова слідчого скасована за скаргою ОСОБА_1 слідчим суддею Соснівського районного суду м. Черкаси 20.07.2018 року); 23.05.2020 року за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (скасована прокурором 16.11.2020 року); 30.11.2020 року за п. 2 ч. 1 ст. 284 (скасована прокурором 10.03.2021 року).

Відповідно до відповіді Черкаської окружної прокуратури від 13.01.2023 року № 170-345-23 у провадженні СД Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області матеріали кримінального провадження № 0001892, у якому дізнавачем 07.06.2021 року прийнято рішення про його закриття за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України ( а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с. 47) .

Відповідно до виписки з історії хвороби № 456 КНП «Друга Черкаська міська поліклініка» ЧМР ОСОБА_1 поступив на лікування 20.05.2013 року із діагнозом "відновний період перенесеного струсу головного мозку ( 21.04.2013 року) астено вегетативний, цефалічний синдром, виписаний 31.05.2013 року (а.с. 51).

В подальшому, проходив лікування з аналогічним діагнозом в неврологічному відділенні КНП «Друга Черкаська міська поліклініка відновлювального лікування» з 27.06.2013 року по 11.07.2013 року ( а.с.56) та з 11.11.2014 оку. по 24.11.2014 року (а.с.57) .

Відповідно до епікрізу - виписки з історії хвороби № 152 ОСОБА_1 проходив лікування у денному стаціонарі КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер з діагнозом «Органічний розлад особистостості та поведінки / ЧМТ, Струс ГМ/ психоорганічний синдром, змішаний варіант ( а.с. 58).

Із відповіді КНП «Черкаського обласного психоневрологічного диспансера Черкаської обласної ради» від 30.10.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував під наглядом лікаря-психіатра з 21.06.2013 року по 05.07.2020 року з діагнозом «Органічний розлад особистості та поведінки внаслідок черепно - мозкової травми» ( а.с. 60 ).

Відповідно до висновку експерта № 822 від 22 січня 2014 року б/н у ОСОБА_1 , згідно з даних наданими медичних документів, мало місце ушкодження: травма голови зі струсом головного мозку ( а.с. 9).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб, які вочевидь для заявника ігнорували його доводи, неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, що встановлено ухвалами слідчих суддів в ході розгляду скарги ОСОБА_1 та прийняття дізнавачем по сплину дев`яти років рішення про закриття кримінального провадження. Тому дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

З вказаним погоджується апеляційний суд та враховує наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Наявність зазначених вище обставин згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316 св 21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Суд першої інстанцій встановив певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування. Так, за час здійснення досудового розслідування кримінальне провадження № 0001892 від 03.05.2013 року неодноразово закривалось. Відповідно в ухвалах слідчих суддів була констатована бездіяльність органу досудового розслідування та скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується, що встановлені судом попередньої інстанції фактичні обставини можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування триває з травня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2023 році становило 10 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би ефективно, повно та всебічно провести досудове розслідування, встановити особу причетну до кримінального правопорушення, або підставно закрити кримінальне провадження, або ж звернутися до суду з обвинувальним актом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ГУНП в Черкаській області не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, оскільки у справі, що переглядається. Апеляційний суд зауважує, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Таким чином, має місце факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням необґрунтованих рішень про закриття кримінального провадження, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України з метою ефективного розслідування кримінальних правопорушень.

Слід врахувати, що кримінальне провадження, в рамках якого бездіяльністю органу досудового розслідування позивачу завдано моральну шкоду безпосередньо стосується його прав, адже стверджуване кримінальне правопорушення стосується його майнових прав, якими користуються інші люди. У зв`язку з невиправданою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений був відвідувати органи досудового розслідування та суд, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно зазначений розмір моральної шкоди у 20000,00 грн., який є таким, що відповідає засадам розумності та справедливості, а також враховує ступінь моральних страждань позивача та обставини порушення його прав надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_3 .

Доводи ОСОБА_3 , що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції неправильно виходив із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань позивача внаслідок бездіяльності службових осіб органу досудового розслідування, колегія суддів відхиляє.

Враховуючи характер і глибину заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалість та неефективність здійснення кримінального провадження, відкритого за його заявою, а також засади розумності і справедливості, вважає, що буде цілком обґрунтованою сума стягнення на користь відповідача на відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., про що вірно вказав суд першої інстанції.

З приводу доводів апеляційної скарги представника Державного казначейства України щодо розміру стягнутої з них суми судового збору та зміни рішення в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, зокрема при поданні позовної заяви, на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Суд першої інстанції компенсував судовий збір пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави.

У будь-якому випадку, звільнення позивача від сплати судового збору не означає, що відповідач не має відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи. Змінюється лише спосіб компенсації цих витрат.

Суд першої інстанції правильно вирішив питання про компенсацію цих витрат пропорційно до задоволених вимог та стягнув їх частину в дохід держави, а не на користь позивача.

Питання компенсації судового збору пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави, у випадку звільнення позивача від сплати судових витрат відповідає вимогам закону, оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02 червня 2021 року у справі №591/6892/18, провадження 61-17919св20, від 01.02.2023 у справі №701/257/22.

Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган - Державну казначейську службу, а позивач звільнений від сплати судового збору, то суд першої інстанції правильно здійснив розподіл судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, стягнувши з кожного з відповідачів судовий збір у сумі по 358,00 грн. з кожного.

Інші доводи апеляційних скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Семенюк Ольги Григорівни, Державної казначейської служби, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

Судді