Справа №373/2646/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/9523/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дівичківська сільська рада Бориспільського району Київської області та ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою в порядку окремого провадження, заінтересовані особи: Дівичківська сільська рада Бориспільського району Київської області та ОСОБА_2 (залучена судом) про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з травня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 постійно проживала однією сім`єю (як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу) більше п`яти років до дня смерті чоловіка та мешкали разом з молодшим сином заявниці у будинку, що належить померлому ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 залишилось майно, яке належало йому на праві власності, а саме: квартира у АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки у селі Стовп`яги. У серпні 2023 року ОСОБА_1 як цивільна дружина померлого подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Приватний нотаріус Халявка Н.М. листом від 28.08.2023 року повідомив ОСОБА_1 , що для встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим їй необхідно звернутись до суду у порядку ст. 315 ЦПК України. Юридичне значення факту проживання однією сім`єю заявника ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 необхідне для усунення перешкод у прийнятті спадщини та спадкуванні майна після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 23.01.2024 року відкрито провадження у справі.

02.02.2024 року до суду надійшла заява громадянки Австрії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в якій вона повідомила суд, що окрім ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 прийняла його дочка ОСОБА_2 та просила залучити її до участі у справі як заінтересовану особу.

Ухвалою суду від 06.02.2024 року залучено до участі у справі, як заінтересовану особу доньку спадкодавця ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, а отже на її права та інтереси може вплинути рішення у цій справі.

27.02.2024 року у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті заінтересована особа ОСОБА_2 заявила клопотання про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч.4 ст. 315 ЦПК України.

В обґрунтування своєї позиції зазначила, що матеріалами спадкової справи, яка була витребувана судом, підтверджується, що вона є спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_3 . Вона має намір згідно з визначеного законом переважного права на спадкування успадкувати все майно, що належало батьку. А отже між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір про право, оскільки заявник також претендує на спадкове майно, що зазначено у її заяві про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дівичківська сільська рада Бориспільського району Київської області та ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 18 березня 2024 року заявник подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

07 травня 2024 року заінтересована особа - ОСОБА_2 подала на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 20.06.2024 року представник Дівичківська сільської ради Бориспільського району Київської області не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Залишаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із наявності спору про право на спадщину між спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка також претендує на спадщину, і саме для підтвердження такого права звернулась до суду у порядку окремого провадження про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі №554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що цивільний закон не передбачає можливості встановлення фактів, як самостійну достатню мету. Кожен факт, що має юридичне значення встановлюється з певною ціллю, обов`язковість зазначення якої в заяві про встановлення фактів передбачена положеннями ст.. 318 ЦПК України.

В своїй заяві заявник зазначив, що має необхідність встановлення фактів з метою вирішення питання про спадкування після померлого ОСОБА_3 .

В ході розгляду справи було встановлено, що на спадкування після ОСОБА_3 претендує інша особа. За таких умов суд належним чином встановив існування спору про право на спадкування після ОСОБА_3 між заявником та ОСОБА_2 . В свою чергу це обумовлює наявність підстав для закриття провадження у справі. Обставини, які заявник мала намір встановити у даній справі можуть бути встановлені в ході розгляду справи позовного провадження при вирішенні вимоги стосовно права на спадкування по суті.

З огляду на вищевказане колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для залишення заяви без розгляду у зв`язку з тим, що в даному випадку існує спір про право.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько