УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року

м. Київ

справа № 335/5250/23

провадження № 61-6102ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (за зустрічним позовом відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за зустрічним позовом позивач) - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шкабуро Олександр Віталійович, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

У січні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 площею 74,19 кв. м, житловою площею 45,03 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 . Також просила заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії з відчуження зазначеного майна іншим особам.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 жовтня 2023 року з метою забезпечення позову ОСОБА_1 накладено арешт на грошові кошти, які перебувають на депозитному рахунку, відкритому в Акціонерному товаристві «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») на ім`я ОСОБА_2 10 жовтня 2023 року головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Міхайлідісом Ю. О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. Проте головний державний виконавець Міхайлідіс Ю. О. направив до АТ «Сенс Банк» постанову про накладення арешту на кошти боржника тільки 12 грудня 2023 року, що є порушенням вимог частини четвертої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження». Користуючись тим, що позивач не знала, в якому саме банку розміщені спільні кошти подружжя, ОСОБА_2 намагався приховати від суду їх наявність і був впевнений, що вона не зможе отримати інформацію про ці кошти. Після з`ясування, в якому банку розміщено депозит, та номеру депозитного рахунку до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя подано заяву про зміну предмета позову, в якій викладена вимога в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 частину грошових коштів, внесених на депозитний рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Сенс Банк», в розмірі 40 000 дол. США.

9 жовтня 2023 року ОСОБА_2 дізнався про арешт грошових коштів та достроково розірвав депозитний договір, укладений без права дострокового розірвання до 3 липня 2025 року, і 17 жовтня 2023 року зняв з депозитного рахунку всі 80 000 дол. США готівкою, що підтверджується банківською випискою АТ «Сенс Банк».

В результаті таких дій головного державного виконавця Міхайлідіса Ю. О. і дій ОСОБА_2 , направлених на перешкоджання виконання ухвали суду про арешт грошових коштів, позовні вимоги позивача залишились без забезпечення, що суттєво ускладнює і навіть може унеможливити виконання в майбутньому рішення суду.

З метою забезпечення позову було з`ясовано, що за відповідачем зареєстровані на праві власності об`єкти нерухомого майна: 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , ринкова вартість складає 213 333,33 грн; квартира АДРЕСА_2 , ринкова вартість складає 1 050 000 грн.

Отже, є підстави вважати, що вказані об`єкти нерухомого майна можуть бути відчужені на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ємельянової О. О. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме на: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 площею 74,19 кв. м, житловою площею 45,03 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 .

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з відчуження зазначеного майна іншим особам.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постановою Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шкабуро О. В., 23 квітня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року заявник визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 18 лютого 2022 року у справі № 910/12404/21, від 21 грудня 2020 року у справі № 910/9627/20, від 9 грудня 2020 року у справі № 910/9400/20.

Також зазначає, що вартість 1/2 частки нерухомого майна, яке арештовано ухвалою суду від 16 червня 2023 року, право власності на яке не оспорюється ОСОБА_2 , достатньо для повного забезпечення вимог позивача у випадку задоволення її позову.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 149, 150 ЦПК України та забезпечили неіснуючі вимоги ОСОБА_1 , тому відсутній зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу і задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування справи у суді ОСОБА_2 достроково розірвав депозитний договір і зняв зі свого банківського рахунку 80 000 дол. США, незважаючи на ухвалу суду про накладення арешту на ці кошти.

Отже, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, оскільки існує обґрунтована ймовірність відчуження об`єктів нерухомого майна, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для забезпечення позову суд апеляційної інстанції погодився і зазначив, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Обраний заявником вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 .

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на таке майно: 1/2 частину нежитлових приміщень кабінетів № № 33 , 34, 35, 36 першого поверху літ. А-5, на АДРЕСА_3 площею 67,0 кв. м; 1/2 частину нежитлового приміщення № XXV цокольного поверху літ. А-5 на АДРЕСА_3 площею 179,6 кв. м; 1/2 частину нежитлового приміщення 54 підвалу літера А-5 на АДРЕСА_4 площею 155,7 кв. м. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем право власності на 1/2 частини зазначеного майна, меблі та побутову техніку загальною вартістю 271 400 грн. Стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини меблів та побутової техніки в розмірі 135 700,00 грн.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані нежитлові приміщення. Також просила заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії з відчуження майна іншим особам.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 накладено арешт на:

- нежитлові приміщення кабінети № № 33, 34, 35, 36 першого поверху літ. А-5 на АДРЕСА_3 площею 67,0 кв. м, придбані за договором купівлі-продажу 28 листопада 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О. І.;

- нежитлове приміщення № XXV цокольного поверху літ. А-5 на АДРЕСА_3 площею 179,6 кв. м, придбане за договором купівлі-продажу 24 травня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л. Є.;

- нежитлове приміщення 54 підвалу літера А-5 на АДРЕСА_4 площею 155,7 кв. м, придбане на підставі договору купівлі-продажу 19 серпня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І.

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 : компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу «HYUNDAI GETZ», 2008 року випуску, жовтого кольору, у сумі 89 325,50 грн; компенсацію вартості 1/2 частини металопластикових конструкцій (вікон), придбаних за договором поставки та установки металопластикових конструкцій № 201 О від 14 червня 2021 року та договором поставки та установки металопластикових конструкцій № 208 О від 14 червня 2021 року у сумі 23 692,86 грн; компенсацію вартості 1/2 частини витрат на ремонтно-будівельні роботи (з урахуванням вартості будівельних матеріалів та виробів), які були проведені у будинку та прибудинковій території, за адресою: АДРЕСА_5 у сумі 868 957,10 грн.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні ОСОБА_1 грошові кошти в межах суми заявлених зустрічних позовних вимог в розмірі 1 011 976 грн, що перебувають (обліковуються) у банківських установах на території України, на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову відмовлено.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій, крім заявлених позовних вимог, просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що були внесені на депозитний рахунок, відкритий на ім`я відповідача в AT «Сенс Банк», номер НОМЕР_2 у розмірі 40 000 дол. США.

Разом із заявою про зміну предмета позову ОСОБА_1 звернулась з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які перебувають на депозитному рахунку номер НОМЕР_2 , відкритому в АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 накладено арешт на грошові кошти, які перебувають на депозитному рахунку номер НОМЕР_2 , відкритому в АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_2 .

У січні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 площею 74,19 кв. м, житловою площею 45,03 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 . Також просила заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії з відчуження зазначеного майна іншим особам.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами виник спір про поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги, зокрема, про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що були внесені на депозитний рахунок, відкритий на ім`я відповідача в AT «Сенс Банк» номер НОМЕР_2 , у розмірі 40 000 дол. США. Крім того, вона звернулась із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ці грошові кошти.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 забезпечення позову задоволено.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 накладено арешт на грошові кошти, які перебувають на депозитному рахунку номер НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_2 .

Під час перебування справи в суді відповідач достроково розірвав депозитний договір і зняв зі свого банківського рахунку 80 000 дол. США, на які ухвалою суду від 5 жовтня 2023 року накладено арешт.

Також встановлено, що за відповідачем зареєстровані на праві власності об`єкти нерухомого майна: 1/3 частка в квартирі АДРЕСА_1 ринковою вартістю 213 333,33 грн; квартира АДРЕСА_2 ринковою вартістю 1 050 000 грн. Реєстрація права власності на ці об`єкти нерухомого майна проводилася до 2013 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно суди першої та апеляційної інстанцій визнали обґрунтованим і співмірним із заявленими позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Доводи заявника про відсутність зв`язку між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Вид забезпечення позову, який застосував суд першої інстанції, є співмірним заявленим первісним позовним вимогам.

Зі змісту ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 18 лютого 2022 року у справі № 910/12404/21, від 21 грудня 2020 року у справі № 910/9627/20, від 9 грудня 2020 року у справі № 910/9400/20, відхиляється касаційним судом, оскільки в наведених справах та справі № 335/5250/23 є різними встановлені фактичні обставини.

При цьому, питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. В даному випадку, суди попередніх інстанцій дали належну оцінку доводам позивача щодо необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шкабуро О. В., на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шкабуро О. В., на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шкабуро Олександр Віталійович, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська