ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1579/24Головуючий по 1 інстанції
22-ц/821/1580/24 Справа №712/4641/22 Категорія: Пироженко В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Івануса А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Новікова Надія Іванівна;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача - адвокат Глущенко Олександр Сергійович

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог, які були неодноразово уточнені, позивач зазначала, щоза час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, яке відповідач привласнив собі, а саме: ноутбук ASUS X51RL вартістю 3393 грн.; газова варочна панель RYRAMIDA REB 646 BLACK вартістю 999,00 грн.; DVD-RW LG вартістю 656,00 грн.; пилесмок Skarleett SC283 вартістю 450 грн.; пневматичнй пістолет вартістю 550 грн.; УМА Aspiring TR 100 вартістю 460,01 грн.; цифровий фотоапарат вартістю 650 грн.; мобільний телефон самсунг НОМЕР_1 вартістю 300 грн.; комп`ютерне крісло вартістю 214,98 грн.; масляний радіатор вартістю 500 грн.; VCP магнітола вартістю 310 грн.; монітор SAMSUNG вартістю 2550 грн., який належить її брату та який вона взяла для користування дітей; комп`ютер (системний блок з наповненням) вартістю 2559 грн. (який належить брату); набір столових приборів на 6 персон вартістю 2850,00 грн.; плед з вовни (подарунок на перше весілля її родичів) 3800,00 грн.; вовняна ковдра вартістю 65 грн.; адаптер вартістю 270 грн.; набір для ванної кімнати, дзеркало, полиці - 6700 грн.; рушники, постільна білизна, штори шовкові, гардини бавовняні, світильник з коридору біо, вхідні двері з замком вартістю 29300,00 грн.; замки на міжкімнатних дверях вартістю 5600,00 грн.; сковорідка вартістю 310 грн.; набір посуду Тефаль вартістю 7800,00 грн.; набір посуду для мікрохвильвки вартістю 350 грн.; етажерка для квітів на 5 полиць вартістю 125 грн.; прінтер EPSON вартістю 324 грн. (кольоровий); дублянка чоловіча натуральна чорного кольору обробка (скло) 48 розмір вартістю 2850 грн. (речі старшого сина); светри і світшоти старшого сина (в тому числі червоний светр) вартістю 13700, грн.; куртка оливкового кольору виробництва Сінгапур (старшого сина) вартістю 5200 грн.; радіокеровані вертольоти молодшого сина у кількості 3 штуки вартістю 2800 грн.; конструктор «Зірка» (літак винищувач і літак - привид) вартістю 1200 грн.; тепло вентилятор Елбе вартістю 450 грн.; система очищення води (на чотири фільтри) вартістю 1800 грн.; морозильна камера Indesit NUS 16.1ANFN загальним об`ємом 271 л, енергетичний клас А вартістю 7500 грн.; блютуз гарнітура, адаптер вартістю 170 грн.; материнська плата вартістю 350 грн.; акустична система Мікролаб вартістю 1826 грн.; телефон Нокіа 6300 вартістю 200 грн.; моніторинг LG вартістю 2310 грн.; LCDLG 160 грн.; перфоратор вартістю 1128 грн.; вбудовану шафу - купе із дзеркальними дверима та полицями ДСП вартістю 9500 грн.; кондиціонер Купер Хантер вартістю 6300 грн.; два однакових ортопедичних матраци 1,85 м. вартістю 480 гр. кожний; дитяче двоповерхове ліжко із шухлядами і вбудованою шафою та полицями вартістю 7500 грн. Загальна вартість переліченого майна становить 136679,99 грн.

Грошові кошти у розмірі 266 000, 00 грн.

Також були придбані транспортні засоби: авто AUDI, A4 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 вартістю 3 500 доларів США; авто AUDI, A4 2002 року випуску VIN НОМЕР_3 вартістю 5500 доларів США; мотоцикл KAWASAKI, GPZ 500S 1995 року випуску, вартістю 2200,00 доларів США. Загальна вартість транспортних засобів становить 11 200 доларів США.

Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач продовжував проживати з нею та дітьми в одній квартирі, користуватись спільним майном, відбирав її особисті кошти. ОСОБА_2 виїхав з квартири 28.03.2021 року.

На придбання транспортних засобів відповідачем витрачено не тільки їх заощадження, а і кошти, що належали особисто їй, її братам і батькам, а також їхнім дітям, які відповідач одноособово привласнив собі.

Фактичні шлюбні відносини між ними припинені через систематичне домашнє насилля, яке вчиняв ОСОБА_2 , систематичні подружні зради. Дитячі меблі, які привласнив відповідач купувалися в кредит, який вона і досі виплачує.

В зв`язку з вище викладеним позивачка остаточно просила суд:

визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя вище перелічене майно.

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частки вартості спільного майна у розмірі 68340,00 грн.

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частки вартості спільного майна (транспортні засоби) у розмірі 5600,00 дол. США, що на дату подачі позову становить 199 220,00 грн.

в порядку поділу майна подружжя визнати ОСОБА_2 стороною за кредитними договорами № 35204974 від 21.11.2021, № 87210571 від 06.09.2021, № 4477 від 05.05.2021, № 2801000 від 01.07.2021, № 3062 від 10.06.2011, № СТХ6506 від 26.05.2018; договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , договору позички від 17.11.2017 року укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_4 , визнавши за відповідачем грошові зобов`язання на загальну суму 209 700,00 грн.

Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2024 року доповнено рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави несплачений судовий збір в сумі 4089,20 грн.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, вказані транспортні засоби були придбані відповідачем після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому не можуть бути визнані спільним майном подружжя.

Позивачем не доведено той факт, що перелічені кредитні договори, договір позики та договір позички укладалися зі згоди відповідача та були укладені позивачкою в інтересах сім`ї. Крім того, кредитні договори були укладені після розірвання шлюбу з відповідачем, тобто після 24.06.2019 року, а тому відповідальність щодо погашення за даними грошовими зобов`язаннями відповідач не несе.

Що стосується переліченого майна, суд першої інстанції виходив з того, що дані речі відсутні у позивача, в більшості відсутні належні ідентифікуючі ознаки майна та об`єктивна оцінка вказаних позивачем речей станом на час подання позову. Доказів протилежного позивачкою не надано, а тому відсутні підстави для визнання речей спільною сумісною власністю сторін.

Майно, яке належить молодшому та старшому сину, брату позивачки є майном індивідуального користування, поділ якого є неможливим відповідно до ч. 2 ст. 57 СК України.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у позовній заяві, як на підставу своїх вимог.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, районний суд заначив, що проаналізувавши договір про надання правничої допомоги адвокатом Глущенком О.С., акт виконаних робіт поданий адвокатом, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених відповідачем витрат, враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, врахувавши, що в позові відмовлено в повному обсязі, та беручи до уваги клопотання позивачки про зменшення розміру стягнення витрат на правову допомогу, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для часткового відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу в сумі 18000 грн, що буде відповідати задоволенню вимог відповідача.

Суд першої інстанції вказав, що позивачем при подачі позову не в повному обсязі був сплачений судовий збір за подання позову майнового характеру, а тому з позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4089,20 грн. на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року та додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить вказані рішення скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

Здійснити перерозподіл судових витрат. У задоволенні заяви відповідача про стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрати на правничу допомогу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на правничу допомогу пов`язані з розглядом даної справи в розмірі 25000,00 грн.

Апеляційна скарга щодо оскарження рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року обґрунтована тим, що рішення є необґрунтованим та протиправним, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, на безпідставне посилання на мотивувальну частину рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, як на приюдицію, при наявності факту спільного проживання і знаходження в квартирі по АДРЕСА_1 , неможливості розділити спільний побут і через це були конфлікти, які підтвердженні іншими судовими рішеннями.

Суд не дослідив рішення у справі № 712/931/21 року від 27.10.2021 року, де встановлено факт спільного проживання позивача та ОСОБА_2 , не дав оцінку нотаріально посвідченим поясненням, які надав ОСОБА_5 .

Суд в порушення норм ЦПК України відхилив докази апелянта, що свідчать про спільне проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу після розірвання шлюбу, оскільки вказані докази стосуються предмету доказування і безпосередньо впливають на вирішення справи по суті.

Також судом не враховано, що позивачу не потрібно звертатися з окремими позовними вимогами про встановлення факту спільного проживання подружжя після розірвання шлюбу, так як вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Що стосується транспортних засобів, то суд помилково прийшов до висновку, що відповідач придбав їх після розірвання шлюбу, оскільки транспортні засоби придбані під час спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу. Судом не враховано, що відповідачем не надано жодного доказу наявності у нього власних коштів для придбання автомобілів та мотоцикла.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання відповідача ОСОБА_6 стороною кредитного договору, суд першої інстанції в порушення норм матеріального і процесуального права застосував норми права, які не мали бути застосовані до даних правовідносин.

Що стосується речей молодшого та старшого сина, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дані речі носять ознаки речей індивідуального користування, поділ яких є неможливим, оскільки згідно з ч. 2 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка та дружини. Проте, при визначенні приналежності речей індивідуального користування суд не вірно трактував вказану норму з огляду на те, що перелічені речі не були та не знаходяться в особистому користуванні позивача , а тому не може застосовуватися ст. 57 СК України.

Щодо додаткового рішення апелянт зазначає наступне.

При вирішенні розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані викладені в акті прийманні-передач послуг. Адже подані відповідачем докази є недостовірними і такими, що вводять суд в оману.

У судових дебатах і під час розгляду справи сума судових витрат відповідача в розмірі 24700,00 грн. не була оголошена. Розрахунок гонорару в даному розмірі не надавався, через що взагалі були відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача про стягнення судових витрат.

Сам договір на надання правничої допомоги не містить обов`язкових реквізитів і суперечить Правилам адвокатської етики, вимогам Закону «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та нормам Цивільного кодексу. Ціни зазначені адвокатом в договорі про надання правничих послуг є завищеними за ринкові. Крім того, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені.

З огляду на викладене, оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню, а в задоволенні судових витрат відповідача належить відмовити за недоведеністю таких витрат і відсутності розрахунку на заявлену суму судових витрат до судових дебатів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи. Судом не встановлено, а позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у позовній заяві, як на підставу своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.06.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 24.06.2019 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .

Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2008 року ОСОБА_2 усиновлено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про усиновлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.06.2019 року про розірвання шлюбу, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2019 року спільно не проживають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.06.2019 року підтверджується, що сторони фактично припинили подружні стосунки з березня 2019 року.

Звертаючись в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя, позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що майно, яке перелічене в позовні заяві, було придбане за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому підлягає поділу в судовому порядку, у зв`язку з відсутністю згоди поділу в добровільному порядку.

Відмовляючи в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя, а саме: транспортний засіб AUDI, A4 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_5 вартістю 3500 доларів США; мотоцикл KAWASAKI, GPZ 500S 1995 року випуску вартістю 2200 доларів США, та автомобіль AUDI, A4 2002 року випуску, вартістю 5500 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що дані транспортні засоби були придбані відповідачем після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому не можуть бути визнані спільним майном подружжя.

Згідно інформації Головного сервісного центру МВС № 31/8826-8649-2023 від 27.04.2023 року (а.с. 113-115, т. 3) станом на 26.04.2023 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 2005-2021 року роки було зареєстровано, що підтверджується реєстраційними картками на транспортні засоби:

- транспортний засіб AUDI, A4 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_5 зареєстровано за ОСОБА_2 (дата реєстрації 21.08.2021 року);

- мотоцикл KAWASAKI, GPZ 500S 1995 був зареєстрований за ОСОБА_2 з 09.07.2019 року, та в подальшому було перереєстровано на нового власника ОСОБА_9 на підставі договору УК укладеного в ТСЦ № 7442/2020/2142493 від 08.08.2020 року.

Щодо автомобіля AUDI, A4 2002 року випуску, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано доказів, що транспортний засіб був придбаний відповідачем, оскільки, як зазначила сама позивачка та не заперечував відповідач, даний автомобіль був придбаний на ім`я ОСОБА_10 .

В зв`язку з вищевикладеним суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що автомобіль AUDI, A4 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_5 та мотоцикл KAWASAKI, GPZ 500S 1995 були придбані ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому не можуть бути визнані спільним майном подружжя.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості спільного майна у розмірі 5600 доларів США, що на дату подачі позову становить 199 220,00 грн. (авто AUDI, A4 2003 року випуску, VIN НОМЕР_2 вартістю 3 500 доларів США, днз НОМЕР_5 ; авто AUDI, A4 2002 року випуску VIN НОМЕР_3 вартістю 5500 доларів США, днз НОМЕР_6 чорного кольору; мотоцикл KAWASAKI, GPZ 500S 1995 вартістю 2 220 доларів США, загальна вартість транспортних засобів 11 200 грн.) не підлягає до задоволення, оскільки правовий статус об`єктів рухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, позивачем недоведений, оскільки транспортні засоби були придбані відповідачем після розірвання шлюбу.

Не знайшло свого підтвердження посилання позивача про те, що на придбання транспортних засобів відповідачем витрачено не тільки їх заощадження, а і кошти, що належали особисто їй, її брату і батькам, а також їхнім дітям, які відповідач одноособово привласнив собі, оскільки відсутні докази на підтвердження вказаних фактів. Наявні в матеріалах справи нотаріально завірені пояснення брата позивачки та батька позивачки суд першої інстанції оцінив критично з мотивів того, що дані особи є близькими родичами позивачки.

Відмовляючи в частині вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 , стороною кредитних договорів, які укладені в інтересах сім`ї, визнавши за відповідачем грошові зобов`язання на суму 209700,00 грн., суд першої інстанції виходив з недоведеності факту, що кредитні договори, договір позики та договір позички укладалися зі згоди відповідача та були укладені позивачкою в інтересах сім`ї. Також суд зазначив, що кредитні договори були укладені позивачкою після розірвання шлюбу з відповідачем, тобто після 24.06.2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

З виписки Українського бюро кредитних історій по фінансових зобов`язаннях ОСОБА_1 наданої 08.04.2024 року (а.с. 146-161, т. 1) встановлено:

21.11.2021 року між ОСОБА_1 та ОТП Банк було укладено кредитний договір № 35204974 гра суму 8861,41 грн;

06.09.2021 року між ОСОБА_1 та Альфа-Банк було укладено споживчий кредит № 57210571 на суму 6254,20 грн.;

05.05.2021 року між ОСОБА_1 та Універсал Банк було укладено кредитний договір № 4477 на суму 3000 грн;

01.07.2021 року між ОСОБА_1 та Укрсиббанк було укладено кредитний договір № 2801000 на суму 33848,85 грн.;

26.05.2018 року між ОСОБА_1 та Укрсиббанк було укладено кредитний договір № СТХ6506, який був закритий 08.09.2018 року;

10.06.2011 між ОСОБА_1 та ПриватБанк було укладено кредитний договір № 3062, однак в наданій виписці сума кредиту зазначено - 0,00 грн., в той час як розмір поточної заборгованості зазначено 28842,66 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2018 року встановлено, що з договору безвідсоткової позики № 1/2017-1 від 11.08.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_11 , ОСОБА_1 отримала від ФОП ОСОБА_11 безпроцентну позику у розмірі 20000 грн., терміном на 364 календарні дні. Даним рішенням вирішено встановити факт припинення боргових зобов`язань між працівником ОСОБА_1 шляхом зарахування невиплаченої заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку в сумі 13628,71 грн. та сплаченого боргу згідно з квитанцією ПАТ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 04.07.2018 на суму 1583,04 грн. в рахунок погашення залишку боргу в сумі 14700 грн. безвідсоткової позики за договором безвідсоткової позики № 1/2017-1 від 11.08.2017 (а.с. 206-207, т. 1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачкою не доведено та не підтверджено доказами, що кредитні договори № 35204974 від 21.11.2021 року, № 87210571 від 06.09.2021 року, № 4477 від 05.05.2021 року, № 2801000 від 01.07.2021 року, № 3062 від 10.06.2011 року, № СТХ6506 від 26.05.2018 року, договір позики між нею та ОСОБА_11 від 11.08.2017 року укладалися зі згоди відповідача та були укладені позивачкою в інтересах сім`ї, а тому вимога позивача про визнання відповідача ОСОБА_2 стороною за вказаними кредитними договорами не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що кредитні договори № 35204974 від 21.11.2021 року, № 87210571 від 06.09.2021 року, № 4477 від 05.05.2021 року, № 2801000 від 01.07.2021 року були укладені позивачкою після розірвання шлюбу з відповідачем, а саме після 24.06.2019 року, тому відповідальності щодо погашення за даними грошовими зобов`язаннями відповідач не несе.

Погоджуючись з висновком суду, колегія суддів також враховує, що відповідно до виписки від 08.04.2024 року сума кредиту за кредитним договором № 3062 від 10.06.2011 року становить нульове значення, а кредитний договір № СТХ6506 від 26.05.2018 року закритий 08.09.2018 року (а.с. 146-161, т. 1).

Позивач просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, а саме ноутбук ASUS X51RL вартістю 3393 грн., газова варочна панель RYRAMIDA REB 646 BLACK вартістю 999,00 грн., DVD-RW LG вартістю 656,00 грн.; пилесмок Skarleett SC283 вартістю 450 грн.; пневматичнй пістолет Беретта вартістю 550 грн.; УМБ Aspiring TR 100 вартістю 460,01 грн.; цифровий фотоапарат вартістю 650 грн.; мобільний телефон самсунг НОМЕР_1 вартістю 300 грн.; комп`ютерне крісло вартістю 214,98 грн.; масляний радіатор вартістю 500 грн.; VCP магнітола вартістю 310 грн.; монітор SAMSUNG вартістю 2550 грн., який належить її брату та який вона взяла для користування дітей; комп`ютер (системний блок за наповненням) вартістю 2559 грн.(який належав її брату та який вона взяла у користування для дітей); набір столових приборів на 6 персон вартістю 2850 грн.; плед з вовни (подарунок на перше весілля її родичів) розмірі 3800 грн.; вовняна ковдра вартістю 65 грн.; адаптер 270 грн.; набір для ванної кімнати, дзеркало, полиці 6700 грн.; рушники, постільна білизна, штори шовкові, гардини бавовняні, світильник з коридору біо, вхідні двері з замком 29 300 грн.; замки на міжкімнатних дверях 5600 грн.; сковорідка вартістю 310 грн. набір посуду Тефаль 7800 грн.; набір посуду для мікрохвильвки вартістю 350 грн.; етажерка для квітів на 5 полиць вартістю 125 грн.; прінтер EPSON вартістю 324 грн. (кольоровий); дублянка чоловіча натуральна чорного кольору обробка (скло) 48 розмір вартістю 2850 грн. (речі старшого сина); светри і світшоти старшого сина (в тому числі червоний светр) вартістю 13 700 грн; куртка оливкового кольору виробництва Сінгапур (старшого сина) 5200 грн.; радіокеровані вертольоти молодшого сина у кількості 3 штуки вартістю 2800 грн.; конструктор «Зірка» (літак винищувач і літак - привид) вартістю 1200 грн.; тепловентилятор Елбе 450 грн.; система очищення води (на чотири фільтри) вартістю 1800 грн.; морозильна камера Indesit NUS 16.1ANFN загальним об`ємом 271 л, енергетичний клас А вартістю 7500 грн.; блютуз гарнітура, адаптер вартістю 170 грн.; материнська плата вартістю 350 грн.; акустична система Мікролаб вартістю 1826 грн.; телефон Нокіа 6300 вартістю 200 грн.; моніторинг LG 2310 грн.; LCDLG 160 грн.; перфоратор вартістю 1128 грн.; вбудовану шафу - купе із дзеркальними дверима та полицями ДСП вартістю 9500 грн.; кондиціонер Купер Хантер вартістю 6300 грн., два одинарних ортопедичних матраци 1,85 м. вартістю 480 гр. кожний; дитяче двоповерхове ліжко із шухлядами і вбудованою шафою та полицями вартістю 7500 грн., а всього 136 679,99 грн.

В ході дачі пояснень при розгляді справи в суді першої інстанції позивач вказувала, що вказані речі були вивезені з квартири відповідачем без згоди позивача. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що після розлучення з позивачкою, він подарував квартиру дітям і влітку 2020 року та виписався з квартири і з`їхав з неї, всі речі, які знаходилися в квартирі залишилися.

Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вказані речі відсутні на даний час, в більшості відсутні належні ідентифікуючої ознаки майна та об`єктивна оцінка вказаних позивачем речей станом на час подання позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи із слідуючого.

Частиною 1 ст. 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2020 року, справа № 686/4314/15-ц.

Щодо речей, а саме: дублянка чоловіча натуральна чорного кольору обробка (скло) 48 (речі старшого сина), светри і світшоти старшого сина (в тому числі червоний светр); куртка оливкового кольору виробництва Сінгапур (старшого сина), монітор SAMSUNG вартістю 2550 грн., який належить її брату та який вона взяла для користування дітей; комп`ютер (системний блок за наповненням), який належав її брату та який вона взяла у користування для дітей; радіокеровані вертольоти молодшого сина у кількості 3 штуки, то вони мають ознаки речей індивідуального користування, поділ якого є неможливим, оскільки згідно з ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд першої інстанції вірно врахував правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення вимоги позивачки в частині визнання вищевказаного майна спільним майном подружжя та його поділу.

Що стосується додаткового рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 серпня 2024 року в цій справі.

Звертаючись із заявою до суду про винесення додаткового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Глущенко О.С. просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правничу допомогу понесені в розмірі 20 000 грн.

Позивач звернулася до суду із заявою про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, просила суд відмовити відповідачу у задоволенні його клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу, або зменшити витрати до розміру 1600 грн.

Виходячи з умов договору про надання правничої допомоги адвокатом Глущенком О.С., акту виконаних робіт та інших обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення вимог представника ОСОБА_2 - адвоката Глущенко О.С. про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 18000,00 грн.

З даним висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною надано договір про надання правової допомоги від 22.12.2022 року, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до умов договору від 15.07.2024 року, довідку адвоката Глущенка О.С. про виплачену йому, станом на 15.07.2024, загальну суму гонорару в сумі 20 000 гривень.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже розподілу підлягають судові витрати, зокрема, витрати на правничу допомогу, які сторона не тільки понесла, але і повинна буде сплатити на підставі умов договору.

Суд першої інстанції дослідивши надані адвокатом Глущенком О.С. докази на підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 при розгляді справи в суді, взявши до уваги заяву ОСОБА_1 про зменшення розміру судових витрат, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу в сумі 18000 грн, що буде відповідати критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що надана довідка є недостовірним доказом сплати відповідачем коштів на надання правової допомоги, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 727/4597/19 зазначено, що відповідно до положень ст. 14 Податкового кодексу адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Апеляційний суд вважає, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції (що включає і додаткове рішення). Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2024 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2024 року у даній справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2024 року.

Судді