Справа № 760/1899/15-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/1377/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності, витребування майна, третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовнимиз вимогами про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 та про витребування вказаного об`єкту нерухомого майна у відповідачка.

У лютому 2015 року позивач уточнив вимоги, доповнивши їх вимогою про визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду) від 17.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 . Згодом йому стало відомо, що 17.11. 2014 року ним було укладено договір довічного утримання з ОСОБА_2 , за умовами якого він передав у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1 , а остання зобов`язалася довічно утримувати його у вигляді щомісячної сплати суми в розмірі 2000 гривень, усіх видів догляду - забезпечення харчуванням, одягом, лікарськими засобами та медикаментами, поховання у випадку смерті.

Як зазначав позивач, його батько ОСОБА_3 вів асоціальний та маргінальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій та керувати ними. Відтак і оспорюваний правочин - Договір довічного утримання від 17.11.2014 року, як вважає Позивач, був укладений померлим у стані, коли той не усвідомлював своїх дій, а тому не відповідає його волевиявленню. Вважає, що Договір має бути визнаний недійсним.

Крім того, враховуючи, що позивач, як він вказує, є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , просить визнати за ним право власності на спірну квартиру, витребувавши її від відповідача.

02 червня 2015 року позивач подав заяву про зміну підстави позову, наполягаючи на задоволенні вимог про визнання Договору недійсним з тих підстав, що померлий ОСОБА_3 його не підписував, тобто в Договорі відсутній його підпис.

20 серпня 2018 року позивачем подано заяву про зміну підстави позову, згідно з якою позивач повернувся до такої підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, як перебування ОСОБА_3 в момент укладення договору у стані хронічної алкогольної інтоксикації, внаслідок якої він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.02. 2022 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, 01.09.2022 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначив, що суд, вважаючи обсяг поданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог недостатнім, не дотримався засад та завдань цивільного судочинства, всупереч вимогам закону не призначив посмертну судово-психіатричну експертизу за власною ініціативою та не дотримався процесуального порядку щодо спонукання сторін у справі заявити клопотання про її призначення, при цьому не роз`яснив наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій учасниками справи.

07.11.2022 року та 09.11.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 04.05.2023 року позивач подав клопотання про призначення посмертної судової експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року клопотання ОСОБА_4 про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи задоволено.

09.10.2023 року ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повернуто матеріали без виконання судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_3

08 грудня 2023 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

25 квітня 2024 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про призначення судом апеляційної інстанції додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.

25 квітня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

У судове засідання, призначене на 13.06.2024 року, з`явилися представник позивача ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_6 .

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

У ході розгляду справи судом встановлено, що 17 листопада 2014 року між ОСОБА_3 з однієї сторони (Відчужувачем) та ОСОБА_2 (Набувачем) укладено Договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.

Згідно з вказаним Договором ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Відповідачка зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_3 утримання та догляд довічно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, а відтак, є спадкоємцем першої черги за законом.

В якості підстави для визнання недійсним Договору довічного утримання від 17.11.2014 року ОСОБА_1 була заявлена та обставина, що померлий, який в момент укладення договору перебував у стані алкогольного сп`яніння, і на той час його стан в цілому мав ознаки хронічної алкогольної інтоксикації, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Як убачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи №7704/7705/17-32 від 28.08.2017 року, виконані ОСОБА_3 записи та підписи в оспорюваному Договорі свідчать про те, що він перебував у незвичайному психофізіологічному стані, обумовленому підсиленням збуджувальних процесів, причиною якого є алкогольне сп`яніння.

Також ОСОБА_1 надано суду висновок судово-медичної експертизи №46 від 26.06.2018 року, згідно з яким обстеження трупа ОСОБА_3 дозволяє стверджувати, що зміни у його внутрішніх органах свідчать про наявність хронічної алкогольної інтоксикації, в якій він перебував і 17 листопада 2014 року.

Разом з тим жоден із зазначених експертних висновків не дає висновку про неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення оспорюваного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними.

04.05.2023 року позивач у суді апеляційної інстанції заявив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року вказане клопотання ОСОБА_1 було задоволено, у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України.

На вирішення експертизи поставлено питання: «Чи був здатний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у момент укладання договору довічного утримання від 17.11.2014 року усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?»

Оплату вартості експертизи було покладено на ОСОБА_1 .

Листами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 05.06.2023 року та 11.09.2023 року було повідомлено про необхідність оплати вказаної експертизи, про що було поставлено до відома ОСОБА_1 .

Листом Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 02.10.2023 року було повернуто на адресу суду надані матеріали без виконання судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що незважаючи на неодноразові листи щодо необхідності оплати, експертиза ОСОБА_1 так і не була оплачена.

У судовому засіданні позивач зазначив, що несплата експертизи викликана надмірною її вартістю в порівнянні з його майновим станом.

Водночас жодних доказів на підтвердження свого майнового стану в той період позивач не надав. Також не звертався він і до суду за вирішенням даного питання.

Таким чином, твердження позивача щодо неможливості оплатити вартість експертизи через майновий стан так і залишилось голослівним, відтак не може бути прийняте судом. При цьому, зважаючи на обізнаність про необхідність оплати вартості експертизи, без чого її не буде проведено, колегія вважає дії позивача ухиленням від проведенням експертизи.

Відповідно до вимог ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки експертиза була призначена за клопотанням позивача на підтвердження його посилання про те, що померлий ОСОБА_3 був не здатний у момент укладання договору довічного утримання від 17.11.2014 року усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а дії позивача суд розцінює як ухилення від участі в експертизі, в даному випадку підлягають застосуванню наслідки, передбачені ст.109 ЦПК України, а саме відмова у визнанні вищевказаного факту.

25 квітня 2024 року позивачем на адресу суду надіслано клопотання про призначення судом апеляційної інстанції нової посмертної судово-психіатричної експертизи. В той же час, враховуючи відсутність підстав вважати причини непроведення вже призначеної раніше судом посмертної судово-психіатричної експертизи поважним, суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Враховував при цьому апеляційний суд і те, що позивач просив призначити додаткову експертизу до дослідження, здійсненого на замовлення самого позивача, відтак позивач не був обмежений в можливості самостійно звернутися до експертної установи за проведенням додаткової експертизи.

Посилання позивача на те, що для цього йому потрібні були матеріали справи, яких він не мав, суд відхиляє, оскільки відповідно до цивільного процесуального законодавства сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них копії та витяги, відтак позивач мав можливість доступу до матеріалів справи та надання їх копій експертній установі.

09 грудня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Хоча всі новоподані докази й були отримані відповідачем після ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, однак це було обумовлено лише фактом направлення відповідних запитів на їх отримання також вже після ухвалення рішення судом. Жодних непереборних обставин, які унеможливили відповідачу отримати та подати такі докази у встановлений процесуальним законодавством строк, наведено не було, тому відсутні підстави для залучення нових доказів до справи на даній стадії її розгляду.

Що стосується вимог апеляційної скарги позивача, то колегія суддів зазначає, що по своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями позовних вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Основною підставою для визнання договору недійсним були твердження позивача про перебування ОСОБА_3 на час підписання договору довічного утримання в стані, коли він не міг розуміти значення свої дій.

При цьому жодного належного доказу з даного приводу до суду позивачем надано не було. За таких умов, ця обставина, яку позивач поставив в основу свого позову залишилась недоведеною і не може бути прийнятою судом.

Інші вимоги позову є похідними від первісної вимоги, відтак також не підлягають до задоволення.

25 квітня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат та відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, в якій остання просила в порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на її користь в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 42 000, 00 грн

Відповідно до положень частини першої, пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України).

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви сторони по суті спору на кожній інстанційній стадії розгляду (позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу).

У постанові ВС від 14.02.2019 року у справі № 916/24/18 зазначено, «зважаючи на положення про те, що суд апеляційної та касаційної інстанцій має вирішувати питання щодо розподілу судових витрат, здійснених у зв`язку з переглядом справи, Верховний Суд дотримується позиції, що особа має подати попередній(орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були понесені».

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу не анонсовано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на даній стадії розгляду справи.

Положеннями ч. 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Ні в заяві про стягнення витрат на правничу допомогу, ні судовому засіданні в ході її розгляду заявником жодним чином не було аргументовано обставин, які завадили йому подати попередній розрахунок судових витрат у визначений процесуальним законом строк. За таких умов апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення означеної заяви відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько