КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/14190/20

номер провадження: 22-ц/824/1370/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Лаєнка Павла Петровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року у складі судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), перейменоване в подальшому на АТ «УкрСиббанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США) в сумі 50 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 252 500 грн 00 коп. за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеного в договорі, для чого надає до банку письмову заяву (за формою згідно вимог банку), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява позичальника, укладена та надана згідно умов цього договору, є підставою для видачі банком траншу позичальнику.

Вказувала, що надання кредиту здійснюється у наступний термін: 19 жовтня 2007 року. Згідно договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 19 жовтня 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

За користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 (першою) п.5.2. договору.

Строк сплати процентів: з 01 по 19 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Цільове призначення (мега) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: споживчі потреби.

Банк надає позичальнику кредит шляхом: зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку, код банку НОМЕР_2 .

Сторони погодили наступну черговість погашення грошових зобов`язань позичальника за цим договором, а саме: прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення); строкові комісії; прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення); строкові проценти; прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення); строкова сума основного боргу; штрафні санкції за договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається:

- застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: двокімнатної квартири загальною площею 45.4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_1 ;

- порука ОСОБА_2 (код за ДРФО ).

За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневою еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті;

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент ї нарахування (розділ 4 договору «Відповідальність сторін»).

При цьому наголошувала, що банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання за цим договором позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

Позичальник, який використовує наданий банком кредит за нецільовим призначенням, сплачує банку штраф у розмірі 5% від суми не цільового використання. Такий штраф підлягає сплаті у гривнях за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Також вказувала, що позичальник, який порушив будь-яке із своїх зобов`язань, що передбачені пунктом 3.4.2. цього договору, зобов`язаний сплатити банку неустойку за таке порушення у розмірі 500 грн 00 коп.

Процентна ставка за цим договором може бути змінена в порядку і на умовах, визначених договором (розділ 5. Порядок зміни процентної ставки).

Сторони погодили, що банк згідно умов пункту 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором); та/або б) погіршення фінансового стану позичальника документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань позичальника за цим договором); та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овердрафт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки.

Сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 (першою) пункту 5.2. договору банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку, а саме: - банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа; - такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

Зазначала, що 28 січня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 була підписана додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року (щодо збільшення суми кредиту за кредитним договором, видачу нових траншів у гривні).

Сторони дійшли згоди, що банк зобов`язується надавати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цій додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 1 304 314 грн 51 коп. у порядку і на умовах, зазначених у договорі та цій додатковій угоді.

Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в національній валюті в межах ліміту кредитної лінії та перерахування на поточний рахунок в національній валюті НОМЕР_3, відкритий позичальником в банку.

Сторони домовились, що цільове призначення (мета) кредиту: споживчі потреби та зміна валюти строкової суми основного боргу за договором (п. 3 додаткової угоди №1).

Сторони домовились, що за використання кредитних коштів за договором: 6.1. за траншем, наданим у доларах США, діє процентна ставка, що визначена умовами договору; 6.2. за траншем, наданим у національній валюті: з 28 січня 2015 року до 29 січня 2015 року (включно) встановлюється процентна ставка в розмірі 0,01% річних; з 30 січня 2015 року встановлюється процентна ставка в розмірі 8,00% річних; з 28 січня 2016 року встановлюється процентна ставка в розмірі 11,06% річних; з 28 січня 2017 року встановлюється процентна ставка в розмірі 14,07% річних; з 28 січня 2018 року встановлюється процентна ставка в розмірі 16,00% річних; з 28 січня 2019 року встановлюється процентна ставка в розмірі 17,00% річних; з 28 січня 2020 року встановлюється процентна ставка в розмірі 18,00% річних; з 28 січня 2021 року до кінця терміну дії договору встановлюється процентна ставка в розмірі 19,00% річних.

Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання сторонами та припиняє свою дію з дня припинення дії договору (п.12).

Позивач зазначала, що відповідачем, всупереч забороні застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у п.4.1 та у п.4.3 покладено подвійну відповідальність у вигляді встановлення неустойки на позивача.

Окрім того, положення щодо можливості зміни банком розміру процентної ставки в сторону збільшення у разі погіршення фінансового стану позичальника, є несправедливими відносно позичальника, оскільки останній у разі настання такої несприятливої ситуації може опинитися ще в гіршому становищі, у порівнянні з тим, що був під час підписання та подальшого виконання кредитного договору.

Також вказувала на те, що положення щодо можливості збільшення банком розміру процентної ставки без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до договору, порушує право позичальника та суперечить положенням ст.1056-1 ЦК України.

Акцентувала увагу і на тому, що формулювання, зазначене в п.п.7.7 кредитного договору стосовно його дії до повного виконання зобов`язання, призводить до того, що її закінчення може ніколи не настати, що створює невизначеність стосовно строку його дії.

Наголошувала також на тому, що положення додаткової угоди до договору містять розміри відсоткових ставок, які значно збільшуються протягом тривалого часу, що у свою чергу є несправедливим та спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачку, що забороняється п.п.5 п.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважала, що всупереч положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, банк не надав позичальнику необхідної обов`язкової інформації ані при укладенні кредитного договору, ані при внесенні до нього змін. В результаті цього, споживач не був обізнаний з усіма умовами кредитного договору, що у свою чергу, на переконання позивачки, є нечесною підприємницькою практикою та є порушенням прав споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Зважаючи на вищенаведене, вважала, що договір про надання споживчого кредиту та додаткова угода до нього підлягають визнанню недійсними з моменту укладення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсними з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року та додаткову угоду №1 від 28 січня 2015 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

В задоволенні решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Укрсиббанк» - адвокат Лаєнко П.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні кредитного договору, між позивачкою та відповідачем додержанні всі загальні вимоги, які встановлені ст.203 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про захист прав споживачів».

Вказує, що під час підписання даного кредитного договору, ОСОБА_1 мала можливість ознайомитися з умовами та відмовитися від його підписання, якщо її не задовольняли умови укладення кредитного договору. Позичальник також не був обмежений звернутися для отримання кредиту до іншої банківської установи.

Зазначає, що у п.6.2 Правил кредитного договору позивачка своїм підписом підтвердила згоду з умовами договору, свої права та обов`язки за договором і погодилась з ними, підтвердила свою здатність виконувати умови договору, що розуміє та вважає справедливими по відношенню до неї усі умови договору. Підписання сторонами кредитного договору підтверджує той факт, що між ними досягнуто згоди по усіх істотних умовах, а отже договір є укладеним.

Також вказує, що з огляду на умови кредитного договору не вбачається подвійність стягнення додаткових сум за одне й те саме порушення. Пеня - нараховується тільки на порушення грошового зобов`язання позичальника, а можливість застосування штрафних санкцій банку тільки на відмову у вчиненні позичальником дій щодо моніторингу забезпеченості кредиту, отже фактично умови кредитного договору не протирічать п.1 ст.61 Конституції України.

Позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними інших пунктів договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсними пункти 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив із того, що вказані пункти кредитного договору не відповідають встановленим ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» вимогам, що ставляться до споживчих кредитів. Також суд дійшов висновку, що п.4.3. оспорюваного кредитного договору, передбачає подвійну відповідальність за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, що є порушенням закріплених у ст.61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та є достатньою підставою для визнання недійсними цього пункту договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США) в сумі 50 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день укладання договору еквівалентно 252 500 грн 00 коп. на строк до 19 жовтня 2037 року, зі сплатою 12,90% річних.

Відповідно до п.4.1. договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій. Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневою еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті,

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент ї нарахування (розділ 4 договору «Відповідальність сторін»).

При цьому банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання за цим договором.

Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

У п.4.3. договору передбачено, що відповідно до вимог законодавства України, зокрема, ст.611 ЦК України позичальник, який порушив будь-яке із своїх зобов`язань, що передбачені пунктом 3.4.2. цього договору, зобов`язаний сплатити банку неустойку за таке порушення у розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

Згідно п.5.2. договору, відповідно до вимог законодавства України, зокрема, ст.651 ЦК України сторони погодили, що банк згідно умов пункту 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі:

а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором); та/або

б) погіршення фінансового стану позичальника документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань позичальника за цим договором); та/або

в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овердрафт» НБУ з дати укладення цього боговору чи останнього перегляду процентної ставки; та/або

Сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 (першою) пункту 5.2. договору банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку, а саме: банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

У разі незгоди з таким новим розміром процентної ставки, позичальник має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, достроково повернути банку всю суму кредитних коштів, отриманих за договором, сплатити йому в повному обсязі плату за кредит та здійснити інші платежі за договором.

Також 28 січня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року щодо збільшення суми кредиту за кредитний договором, видачу нових траншів в гривні.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зокрема, в частині визнання недійсними пунктів 4.3., 5.2. договору ОСОБА_1 посилалась на їх невідповідність вимогам ч. 1 ст. 68 Конституції України, ч.1 ст.6, ч.ч.1, 2 ст.18, ч.ч.2, 5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечуючи проти позову АТ «Укрсиббанк», як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи наголошувало, що при укладенні кредитного договору, між позивачкою та відповідачем на основі принципів свободи договору, узгоджені всі істотні його умови та додержанні вимоги, які встановлені ст.203 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про захист прав споживачів». При цьому під час підписання даного кредитного договору, ОСОБА_1 мала можливість ознайомитися з умовами та відмовитися від його підписання, якщо її не задовольняли умови укладення кредитного договору. Позичальник також не був обмежений звернутися для отримання кредиту до іншої банківської установи.

Щодо співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, як справедливість, добросовісність, розумність, колегія суддів враховує таке.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у ст.3 ЦК України.

Разом з тим за ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої ст.6 та ст.627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи ч.ч.2 та 3 ст.6 та ст. 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме ст.ст.3, 549, 628, 629 ЦК України та ст. 61 Конституції України слід керуватися визначеним ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до приписів ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Установлено, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року є споживчим кредитом, що прямо визначено в п.1.4. договору, який не був змінений додатковою угодою від 28 січня 2015 року № 1 до цього договору.

Тому правовідносини між сторонами виникли з приводу споживчого кредитування з відповідним спеціальним правовим регулюванням.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі провадження № 6-330цс16 та у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 752/13458/18 та інших.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №7-рп/2013 споживач у кредитних відносинах перебуває у вразливому становищі щодо того, хто такий кредит надає.

Ця позиція Конституційного Суду України фактично відображає численну практику Європейського суду з прав людини, що визначає нерівноправність сторін у таких правовідносинах.

В оцінці поведінки та способу ведення справ банком суди повинні враховувати те, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19).

Як зазначалось вище за умовами п.5.2. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року банк має абсолютне одноосібне право збільшити розмір процентної ставки за договором, зокрема, у разі погіршення фінансового стану позичальника документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу або здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ.

Тобто, у разі погіршення фінансового стану позичальника, банк має абсолютне дискреційне право на одноосібне збільшення розміру процентної ставки за договором, що безумовно може поставити позичальника у вкрай скрутне майнове становище та буде очевидною передумовою для невиконання чи прострочення виконання ним зобов`язання за цим договором із настанням визначеної Розділом 4 договору фінансової відповідальності на користь банку.

Право ж банку на одноосібне збільшення розміру процентної ставки за договором у разі зміни у грошово-кредитній політиці НБУ, знаходиться поза межами контролю, впливу, розумного прогнозування та планування боржника.

Отже, за умовами п.5.2. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року банк як має абсолютне право на збільшення процентної ставки та і убезпечує себе від можливих фінансових ризиків, шляхом покладання на боржника надмірного та непропорційного фінансового тягаря й економічних ризиків.

Більше того за умовами п.5.2. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 жовтня 2007 року банк необмежений у граничному розмірі такого збільшення процентної ставки.

Тобто, за рахунок позичальника банк може не тільки покривати можливі фінансові ризики, а й отримувати надприбутки, що є ознакою нечесної підприємницької практики, яка суперечить чесним торговим правилам та іншим чесним звичаям й впливає або може вплинути на економічну поведінку позичальника як споживача фінансової послуги. Така практика є агресивною й такою, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку позичальника (п.14 ч.1, ч.4 ст.19, ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином пункт 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» не відповідає встановленим ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» вимогам, щодо недопущення несправедливих умов, нерівноправності сторін у правовідносинах, а також заборони нечесної й агресивної підприємницької діяльності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року.

Мотивуючи позовні вимоги в часині визнання недійсним пункту 4.3. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року ОСОБА_1 вказувала, що пунктом 4.1 та пунктом 4.3 цього договору на неї покладено подвійну юридичну відповідальність у вигляді встановлення неустойки, що є порушенням приписів ст.61 Конституції України.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.611 ЦК України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка, тощо.

Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - non bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20).

Як зазначалося вище, пункт 4.1. укладеного між сторонами кредитного договору, передбачає покладення на позичальника відповідальності у вигляді сплати пені за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневою еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті,

У той же час, згідно п.4.3. договору, позичальник, який порушив будь-яке із своїх зобов`язань, що передбачені пунктом 3.4.2. цього договору, зобов`язаний сплатити Банку неустойку за таке порушення у розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

Тобто, умовами кредитного договору передбачена можливість одночасного стягнення банком неустойки і на підставі п. 4.1. і одночасно на підставі 4.3. кредитного договору, за одне й те саме порушення (порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором), що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, установивши, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року в ньому в п.4.3. встановлено подвійну відповідальність за невчасне виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки така відповідальність вже встановлена у п.4.1 цього договору. Тобто недотримано закріплених у ст.61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цей п.4.3. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року слід визнати недійсним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги представника АТ «УкрСиббанк» - адвоката Лаєнка П.П. про те, що під час підписання даного кредитного договору, зокрема, п.5.2., ОСОБА_1 мала можливість ознайомитися з умовами та відмовитися від його підписання, якщо її не задовольняли умови укладення кредитного договору та своїм підписом підтвердила угоду з умовами договору, не спростовують того, що цей пункт договору не відповідає встановленим ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» вимогам щодо недопущення несправедливих умов договору, нерівноправності сторін у правовідносинах, а також заборони нечесної й агресивної підприємницької діяльності. До того ж як вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) здійснення судом співвідношення інституту свободи договору і таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність, розумність відбуваються саме в межах оцінки узгодженого та підписаного сторонами правочину.

Посилання представника АТ «УкрСиббанк» - адвоката Лаєнка П.П. на те, що за умовами кредитного договору не вбачається подвійність стягнення додаткових сум за одне й те саме порушення, оскільки пеня нараховується тільки на порушення грошового зобов`язання позичальника, а можливість застосування штрафних санкцій банку тільки на відмову у вчиненні позичальником дій щодо моніторингу забезпеченості кредиту, відхиляються апеляційним судом, оскільки таке твердження ґрунтується на власному невірному тлумаченні банком змісту п.4.1., 4.3 укладеного між сторонами кредитного договору і таке тлумачення суперечить гарантованій ст.61 Конституції України забороні подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором).

Інші доводи та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Укрсиббанк» - адвоката Лаєнка Павла Петровича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсними пунктів 4.3., 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та акціонерним товариством інноваційний банк «УкрСиббанк» - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: