Справа № 472/119/24
Провадження №2/472/129/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 червня 2024 року селище Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Фігурської К.М.,
представника позивача - адвоката Бурлаки С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у селищі Веселинове Миколаївської області цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,
06 лютого 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2004 року позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу будинку було оформлено в простій письмовій формі у вигляді розписки.
Ціна будинку була обумовлена у розмірі 2000 гривень.
Після досягнення згоди по всіх істотних умовах, вона віддала гроші ОСОБА_2 , про що свідчить розписка останньої, а остання зі свого боку обіцяла вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу. Сплативши грошові кошти за будинок, вона разом із своєю сім`єю, за згодою ОСОБА_2 , вселилася в куплений нею будинок, здійснила у ньому ремонт, та постійно проживає там до цього часу.
Проте, після отримання грошей договір нотаріально не був посвідчений у зв`язку з тим, що у ОСОБА_2 не було в наявності всіх необхідних документів, та їм декілька разів відмовляли в нотаріальному посвідченні, а згодом ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, в зв`язку із чим нотаріальне посвідчення договору стало неможливим.
Враховуючи наведене, позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу (садиби) житлового будинку, будівель і споруд, та земельної ділянки за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 09 січня 2004 року між покупцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та продавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсним, та просила суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, будівель та споруд, визначених в технічному паспорті.
В судовому засіданні 29 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бурлака С.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зазначивши, що з врахуванням того, що продавець житлового будинку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу неможливо. За життя ОСОБА_2 покупець ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагались нотаріально посвідчити договір-купівлі продажу від 09 січня 2004 року, двічі звертавшись до нотаріальної контори, однак в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не було зібрано весь пакет необхідних документів на будинок, нотаріус відмовлявся посвідчити вказаний договір купівлі-продажу. Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, спадщину ніхто не прийняв, а отже спадкоємці відсутні, а тому в позасудовому порядку посвідчити договір купівлі-продажу неможливо. Зважаючи на це, просили суд визнати вказаний договір-купівлі продажу дійсним, та в зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу дійсним просили визнати за позивачкою право власності на житловий будинок. Також, представник позивача - адвокат Бурлака С.А. уточнив, що вимог про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю позивач не заявляє, а в позовній заяві він просто послався на те, що між іншим, позивач також має право, щоб за нею було визнано право власності за набувальною давністю.
В судове засідання представник відповідача Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету. 07 березня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позовних вимог та просив проводити розгляд справи без його участі.
Суд, заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Бурлаки С.А., показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності з 31 травня 1996 року належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що узгоджується зі свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Ставківської сільської Ради народних депутатів № 10 від 09.04.1996 року, наданого позивачем у копії (а.с. 31).
09 січня 2004 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 розписку, де предметом є гроші у сумі 2 000 гривень, отримані нею у повному обсязі від ОСОБА_1 за продаж останній будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась, що підтверджується довідкою зі Спадкового реєстру № 76191358 від 13.03.2024 року (а.с. 102).
З довідки Ставківського старостинського округу № 19 від 30.05.2024 року вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_2 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , входили: чоловік - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка - ОСОБА_7 , 1948 року народження.
Крім того, з довідки Ставківського старостинського округу № 106 від 25.10.2023 року (а.с. 39) вбачається, що ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком та сином безперервно проживають з 2004 року по теперішній час в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але не зареєстровані.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.
Згідно зі статтею 638 ЦК України істотною умовою будь-якого договору є предмет договору.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, провадження № 6-1288цс17, викладено правовий висновок про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Як на неможливість нотаріального посвідчення укладеної угоди про продаж будинку, позивач в позовній заяві послалася на наступне:
1) в березні 2004 року позивач з продавцем ОСОБА_2 намагалися посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку в нотаріальній конторі, але не змогли це зробити, тому що нотаріус повідомила їм, що посвідчити договір купівлі-продажу неможливо, оскільки продавець ОСОБА_2 зібрала ще не всі необхідні документи для вчинення правочину;
2) в квітні 2004 року позивач з продавцем ОСОБА_2 знову намагалися посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку в нотаріальній конторі, але не змогли це зробити, тому що нотаріус повідомила їм, що посвідчити договір купівлі-продажу неможливо, оскільки у продавця ОСОБА_2 відсутня довідка з МБТІ, витяг з МБТІ про реєстрацію нерухомого майна в реєстрі та документи оформлені не належним чином;
3) ІНФОРМАЦІЯ_1 продавець ОСОБА_2 померла, в зв`язку з чим посвідчити договір купівлі-продажу неможливо.
Частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
З цього приводу варто зазначити, що будь-яких доказів звернення до нотаріальної контори в період після укладення договору купівлі-продажу 09 січня 2004 року і до смерті продавця ОСОБА_2 - 25 серпня 2004 року, матеріали справи не містять, а отже позивач не довела, що вона протягом майже 8-ми місяців вживала будь-які дії для нотаріального посвідчення угоди, а продавець ОСОБА_8 ухилялася від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, навіть якщо б позивач довела, що вона з продавцем двічі звертались до нотаріальної контори, вказане б не свідчило б про ухилення продавця від посвідчення угоди нотаріально, адже як зазначено позивачем в позові, нотаріус їм відмовляв в зв`язку із тим, що у продавця були зібрані не всі документи. Тобто, покупець та продавець, зі слів позивача, фактично намагались посвідчити в нотаріуса такий договір, однак не змогли через відсутність всіх необхідних документів у продавця, що саме по собі може свідчити про недотримання всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, адже перед продажем у продавця ці документи повинні бути, а покупець в свою чергу, повинен пересвідчитись в момент купівлі-продажу, що у продавця є всі необхідні документи на майно.
Смерть продавця ОСОБА_2 також не свідчить про її ухилення від посвідчення договору купівлі-продажу. Вказане свідчить лише про неможливість нотаріального посвідчення угоди після смерті продавця, однак закон визначає, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце саме факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
Крім того, суд зазначає, що даний договір купівлі-продажу був укладений в простій письмовій формі, а саме у формі розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_2 продала житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , за що отримала 2000 гривень, при свідках ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому, як зазначила позивач в судовому засіданні 29 квітня 2024 року, дану розписку ОСОБА_2 писала не власноручно, а поставила лише свій підпис, а сам текст розписки писав свідок ОСОБА_9 .
Доводи позивачки та її представника про те, що договір купівлі-продажу від 09 січня 2004 року є укладеним, суперечать матеріалам справи та змісту зазначеного договору у формі розписки, наданого позивачкою. Показання свідків, не можуть підтверджувати факт вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідно до процесуального закону обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суду та їх письмові пояснення від 26.10.2023 року (а.с. 42-43), в яких вони показали та пояснили, що ОСОБА_2 в 2004 році продала свій житловий будинок ОСОБА_1 , суд не приймає і вважає їх недопустимими доказами, оскільки показання свідків не можуть підтверджувати факт вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна, і крім того, дані свідки взагалі не були присутні в момент укладення договору купівлі-продажу у формі розписки, тобто не були очевидцями події.
Також слід звернути увагу на те, що в розписці не повністю зазначені анкетні дані продавця, зазначено лише прізвище, ім`я та по-батькові, а дата народження, паспортні дані не вказано.
До того ж, з вказаної розписки неможливо встановити, чи була наявна між сторонами домовленість щодо усіх істотних умов договору, неможливо встановити наявність дійсного наміру щодо продажу будинку. Вказаних відомостей немає у розписці, як і немає в ній дати продажу будинку, а є лише дата складання розписки 09.01.2004 року, не зазначені умови та юридичні наслідки договору, тобто на яких умовах сторони дійшли до передачі обумовленої суми грошових коштів, не зазначено, чи є сума 2000 гривень загальною ціною продажу, чи тільки частиною, не зазначено, яким чином буде здійснюватися перехід права власності на будинок, щоб свідчило про досягнення сторонами розписки всіх істотних умов та дійсне укладення цією розпискою договору купівлі-продажу.
Аргументи позивачки та її представника про те, що позивачка протягом багатьох років постійно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , сплачує рахунки комунальних служб за утримання домоволодіння не можуть бути підставою для задоволення її позову, який пред`явлений не з підстав набуття права власності на спірну нерухомість за набувальною давністю. З таким позовом ОСОБА_1 до суду не зверталася.
Отже, оскільки позивачкою не надано доказів ухилення продавця ОСОБА_2 в період після укладення договору купівлі-продажу 09 січня 2004 року і до смерті продавця ОСОБА_2 - 25 серпня 2004 року, від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про відмову у їх задоволенні.
Аналогічного змісту правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 179/1442/20, та від 05 липня 2023 року у справі № 333/3238/20.
Оскільки позовна вимога про визнання права власності на житловий будинок є похідною вимогою від вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якій судом відмовлено, то і похідна вимога про визнання права власності також не підлягає задоволенню.
В зв`язку із тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати позивачки по справі відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивачку.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу (садиби) житлового будинку, будівель і споруд, та земельної ділянки за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 09 січня 2004 року між покупцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та продавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсним, та про визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, будівель та споруд, визначених в технічному паспорті.
Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду виготовлено 27 червня 2024 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко