ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11189/23

Провадження № 22-ц/4820/790/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

встановив:

В травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в розмірі 66560,72 грн. та судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу в сумі 12500 грн.

В обґрунтування позову вказала, що 08.02.2023 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу позивача Volkswagen Passat CC 2/0 NSi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та транспортного засобу марки Hyundai Accent під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого належний їй транспортний засіб отримав механічних пошкоджень.

23.02.2023 року постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі №686/4606/23, яка залишена без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 28.03.2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована ТДВ СК «Кредо», поліс №209165307, з розміром франшизи в 2600 грн.

Страховою компанією проведено розрахунок розміру страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та без урахування ПДВ в розмірі 89591,28 грн. Враховуючи розмір франшизи 2600 грн., сума страхового відшкодування склала 86991,28 грн.

Нею було проведено ремонтно-відновлювальні роботи пошкодженого транспортного засобу на загальну суму 132952 грн., крім того, позивачем також були понесені витрати на оплату послуг незалежного експерта щодо визначення завданого їй матеріального збитку, в розмірі 3000 грн., а також витрати на правову допомогу в адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП в розмірі 5000 грн.

Позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі в розмірі 66560,72 грн., яка складається із 45960,72 грн. різниці між фактичними витратами, понесеними на ремонт автомобіля, та сумою страхового відшкодування, 2600 грн. франшизи, 5000 грн. витрат на правову допомогу в адміністративній справі, 3000 грн. витрат на судового експерта.

Крім того, у зв`язку із неправомірними діями відповідача, у неї було порушено повсякденний ритм життя, пошкоджений транспортний засіб був єдиним джерелом пересування, у неї з`явилася дратівливість, безсоння, депресія, з`явився страх користуватись автомобілем, у зв`язку з чим просила також відшкодувати шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.02.2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 5552 грн. та моральну шкоду 3000 грн., судовий збір 138 грн. В задоволені інших вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В мотивувальній частині свого рішення суд, зокрема, зауважив, що основний тягар відшкодування майнової шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується розмір франшизи та шкоди, що перевищує встановлений ліміт відповідальності страховика. Належність та допустимість експертного висновку ОСОБА_3 не доведено позивачем та його представником у справі, а тому витрати на виготовлення цього висновку не підлягають стягненню з відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення суду в частині стягнення майнової шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що суд невірно застосував норми матеріального права та не врахував, що вона придбавала нові запчастини для ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Просила також відшкодувати витрати, понесені в суді апеляційної інстанції у зв`язку із наданням правничої допомоги в розмірі 5000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що накладна на придбання автозапчастин, долучена позивачем до справи, не підтверджує необхідність їх заміни та обставин щодо встановлення цих запасних частин на пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль позивача.

Також вказав, що обов`язок по відшкодуванню податку на додану вартість потерпілому покладено законом на страховика у випадку надання документів на підтвердження виконання відповідних робіт, а не на винуватця ДТП.

Стягнення моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позивач не навів обставин щодо заподіяння йому душевних страждань саме у зв`язку із ДТП.

Правничі витрати, заявлені ОСОБА_2 до відшкодування в суді апеляційної інстанції, є неспівмірними із обсягом наданих адвокатом послуг.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду в частині стягнення майнової шкоди в сумі 5552 грн. та моральної шкоди в сумі 3000 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначив, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доведено розмір заявленої нею до відшкодування майнової шкоди.

Вказав, що саме страховик в межах ліміту відповідальності зобов`язаний відшкодувати позивачу реальні майнові втрати, в тому числі податок на додану вартість, у випадку надання потерпілим доказів на підтвердження факту проведення ремонтних робіт.

Обґрунтування моральної шкоди позивачем фактично зводиться щодо незгоди на використання відповідачем права на судовий захист та не стосується заподіяння моральних страждань безпосередньо у зв`язку із настанням ДТП.

Розгляд справи проведено судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 08.02.2023 року, приблизно о 22 год. 10 хв. ОСОБА_1 , керуючи належним ТОВ «УЛФ-Фінанс» автомобілем «Hyundai Accent», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Грушевського в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Героїв Майдану до вул. Подільської, при проїзді нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг (вулиць Грушевського - Подільської), порушуючи вимоги п.п. 2.3.б, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, проявивши неуважність, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги в русі автомобілю «Volkswagem CC», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який під керуванням водія ОСОБА_2 здійснював проїзд цього ж самого перехрестя по вул. Подільській (по головній дорозі), в напрямку від ТРЦ «Либідь Плаза» до вул. Свободи, внаслідок чого настало зіткнення транспортних засобів.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.02.2023 року, у справі №686/4606/23, яка залишена без змін 28.03.2023 року постановою Хмельницького апеляційного суду, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний ОСОБА_2 транспортний засіб Volkswagen Passat CC 2/0 NSi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримав механічних пошкоджень.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ТДВ СК «Кредо», поліс №209165307, з розміром франшизи в 2600 грн., страховий ліміт майнової відповідальності встановлено у 130000 грн.

Відповідно до звіту, виготовленого на замовлення страховика ТДВ СК «Кредо» №43656 від 01.03.2023 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику Volkswagen Passat CC 2/0 NSi, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без урахування ПДВ, становить 89591,28 грн. (а.с. 14). Вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ станом на 28.02.2023 року становить 101912,09 грн. (а.с. 90-109).

ТДВ СК «Кредо», за вирахуванням розміру франшизи в сумі 2600 грн., виплачено на особистий банківський рахунок ОСОБА_2 в АТ «Універсал банк» суму страхового відшкодування в розмірі 86991,28 грн. (а.с. 9, 110-112).

Згідно з актом виконаних робіт №2146 від 14.03.2023 року, вартість виконаних ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 робіт з ремонту транспортного засобу становить 15090 грн. Відповідно до накладної №456/22/3/23 на автозапчастини, складеної ФОП ОСОБА_5 , вартість замовлених позивачем автозапчастин становить 117862 грн.

Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За загальним принципом, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування»).

Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV, тут і далі в редакції, чинній на момент ДТП).

Одночасно за положеннями ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21) зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20.02.2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (п. 59), від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі №641/10491/15-ц (провадження №61-12709св21).

За змістом ч. 1 ст. 28, ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, обов`язком страховика є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, тому за обставин цієї справи у нього не виникло обов`язку повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-691цс15 вказано, що суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з товариства, працівник якого є винуватцем ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

У постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №755/7666/19 (провадження №61-10010св20) зроблено висновок, що відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019 року у справі №522/15636/16-ц (провадження №61-1819св17) зазначено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто, вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.12.2020 року у справі №565/1210/19 (провадження №61-9485св20) та у постанові від 21.12.2020 року у справі №911/286/20

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із звіту, складеного оцінювачем ОСОБА_6 на замовлення страховика, з урахуванням результатів огляду 28.02.2023 року автомобіля Volkswagen Passat CC 2/0 NSi, реєстраційний номер НОМЕР_1 у присутності власника ОСОБА_2 (а.с. 91-109), вартість відновлювального ремонту становить 222526,33 грн., яка складається із вартості відновлювального ремонту в сумі 9900 грн., вартості необхідних матеріалів в розмірі 18087,23 грн., та нових запчастин в розмірі 194539,10 грн. Вартість матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу вказаного автомобіля з урахуванням ПДВ становить 101,912 грн. (а.с. 97).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів використання ОСОБА_2 при ремонті автомобіля як нових запчастин так і доказів оплати проведеного ремонту транспортного засобу.

Покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню шкоди в частині розміру податку на додану вартість, яку зобов`язаний відшкодувати страховик потерпілій особі у разі надання відповідних доказів його понесення відповідачем, суперечитиме меті інституту страхування. Відповідні доводи апелянта щодо обов`язку винуватця відшкодувати різницю між сумою страхового відшкодування та фактичними витратами на ремонт колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони суперечать нормам матеріального права.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що вона витратила 117862 грн. на придбання запасних автозапчастин згідно з накладною ФОП ОСОБА_5 за №456/22/3/23 (а.с. 36) та акту виконаних робіт ФОП ОСОБА_4 від 14.03.2023 року за №2146 в розмірі 15090 грн., колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вказані витрати були нею фактично понесені, тобто відповідні механічні частини були придбані та встановлені при ремонті автомобіля позивача, пошкодженого внаслідок ДТП.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та за відсутності доказів понесених фактичних витрат на ремонт автомобіля після ДТП, в тому числі з урахуванням ПДВ (20%), безпідставно стягнув з відповідача додатково 2952 грн., у зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 12.07.2023 року у справі №591/1861/22).

Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи та дослідивши надані на підтвердження відповідних обставин докази, з урахуванням принципів розумності та справедливості, з урахуванням заподіяння позивачу стресу та зміни укладу та ритму її життя, дійшов правильного висновку про необхідність відшкодування завданої позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача, обґрунтовано визначивши її розмір у 3000 грн., у зв`язку з чим судове рішення у відповідній частині зміні чи скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається зі змісту договору про надання професійної правничої допомоги від 09.02.2023 року, укладеного між адвокатом Терличем А.В. та ОСОБА_2 та квитанції від 29.04.2023 року, остання понесла витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 12500 грн.

Разом з тим, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Враховуючи заперечення відповідача щодо обґрунтованості та співмірності заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, дослідивши матеріали справи та складені в суді першої інстанції процесуальні документи, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування позивачу витрат по наданню йому правничої допомоги в суді першої інстанції в сумі 12500 грн. не відповідатиме критеріям розумності та співмірності.

Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування в даній справі, складність застосування норм права, складення позовної заяви та інших процесуальних документів, адвокатських запитів та доказів, які були подані адвокатом у даній справі, участь адвоката Терлича А.В. в судових засіданнях: 02.08.2023 року тривалістю 4 хв., 18.09.2023 року - тривалістю 40 хв., 12.12.2023 року тривалістю 10 хв., 06.02.2024 року - тривалістю 01 год. 41 хв., колегія суддів вважає, що з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, відповідні витрати необхідно зменшити з 12500 грн. до 9000 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов ОСОБА_2 задоволено частково, на 8,41% (5600 грн.: (66560,72 грн.:100)), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 90,28 грн. судового збору (1073,60 грн.)х8,41%:100%) та 756,90 грн. правничої допомоги (9000 грн.)х8,41%:100%). Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, на 34,51% (2952 грн.:(8552 грн.:100%)), тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягнення 555,74 грн. (1610,40 грн.х34,51%/100%) судового збору, сплаченого останнім в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди в розмірі 2952 грн. скасувати, в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені в суді першої інстанції по сплаті судового збору в розмірі 90,28 грн., та у зв`язку із наданням правничої допомоги в сумі 756,90 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 555,74 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова