Окрема думка суддів К. М. Пількова, Ю. Л. Власова, М. В. Мазура та В. Ю. Уркевича
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 522/179/16
Велика Палата Верховного Суду постановою від 12.06.2024 частково задовольнила касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - Відповідач) на постанову Одеського апеляційного суду від 24.11.2020, змінивши її шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції своєї постанови, а також частково задовольнила касаційну скаргу Національного банку України (далі - НБУ, Позивач), скасувала додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 в частині розподілу судових витрат.
Погоджуємося з рішенням, яке прийняла Велика Палата, однак висловлюємо незгоду стосовно мотивів цього рішення та висновків про застосування норм права, яких дійшла Велика Палата.
У цій справі НБУ звернувся до суду з позовом до Відповідача про стягнення як з поручителя за договором поруки від 28.11.2014 боргу АТ «Імексбанк» як боржника за забезпеченим порукою зобов`язанням за укладеним тоді ж договором про надання кредиту на строк до 28.11.2016.
Однак постановою Правління НБУ від 21.05.2015 року було відкликано банківську ліцензію АТ «Імексбанк» з 27.05.2015, а 27.05.2015 виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення про початок процедури ліквідації АТ «Імексбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 14.09.2015 було затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ «Імексбанк», у якому кредиторські вимоги НБУ за договором від 28.11.2014 № 60 визнані на суму 309 838 356, 16 грн.
У цій справі на вирішення Великої Палати була поставлена виключна правова проблема щодо застосування приписів Закону № 4452-VI у поєднанні з правилами частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції до набрання чинності Законом № 2478-VIII), яка полягає у визначенні моменту, з якого починається перебіг шестимісячного строку для пред`явлення кредитором вимоги до поручителя за зобов`язаннями боржника - банку в ліквідації: з моменту початку процедури ліквідації банку чи з моменту акцептування кредиторських вимог за основним зобов`язанням.
Вирішуючи цю виключну правову проблему, Велика Палата послалась на усталену практику Верховного Суду, за якою застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки треба розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя (§ 81 постанови).
Оскільки з позовом про стягнення боргу з поручителя у цій справі НБУ звернувся після спливу 6 місяців з дня відкликання НБУ банківської ліцензії АТ «Імексбанк», при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення боргу з Відповідача як поручителя АТ «Імексбанк» на користь НБУ суди мали встановити обставини чинності поруки на момент пред`явлення позову, а саме, чи дотримано кредитором строк на пред`явлення позову до поручителя (§ 82 постанови).
Велика Палата звернула увагу на те, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку вважається таким, що настав.
Однак тлумачення пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI у такий спосіб, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку змінюється така істотна умова кредитного договору, як строк виконання зобов`язання, Велика Палата визнала буквальним та несистемним, таким, яке не враховує особливості правового регулювання спірних відносин щодо здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку (сторони кредитного договору) з ринку, встановленої цим же Законом (§§ 93-94 постанови).
Велика Палата виходила з того, що за змістом частини восьмої статті 49 Закону № 4452-VI вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. Тобто необхідною умовою для задоволення вимог кредитора неплатоспроможного банку є акцептування його вимог уповноваженою особою Фонду на ліквідацію такого неплатоспроможного банку, а також їх затвердження Фондом (§§ 108, 109 постанови). З урахуванням акцесорного характеру зобов`язань за договором поруки, лише після визнання (акцептування) Фондом вимог кредитора такі вимоги можуть бути пред`явлені і до поручителя неплатоспроможного банку. Тому шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку з позовною вимогою про погашення заборгованості доцільно обраховувати саме з моменту акцептування Фондом кредиторських вимог за основним зобов`язанням (прийняття рішення виконавчої дирекції Фонду про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів) (§ 114).
З цим висновком Великої Палати про момент, з якого обраховується шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку за частиною четвертою статті 559 ЦК України не погоджуємось.
Вважаємо, що Велика Палата дійшла помилкового висновку про те, що з урахуванням акцесорного характеру поруки лише після визнання (акцептування) Фондом вимог кредитора такі вимоги можуть бути пред`явлені до поручителя неплатоспроможного банку, а передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку з позовною вимогою про погашення заборгованості підлягає обрахунку саме з моменту акцептування Фондом кредиторських вимог за основним зобов`язанням (прийняття рішення виконавчої дирекції Фонду про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів) (§ 144 постанови).
Велика Палата також дійшла суперечливого висновку про те, що приписи пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI про те, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов`язань банку вважається таким, що настав, треба розуміти так, що з моменту призначення уповноваженої особи Фонду та початку процедури ліквідації банку кредитор набуває права на заявлення всіх своїх вимог до боржника шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду. Водночас усі подальші важелі цивільно-правового впливу на боржника, зокрема, із застосуванням механізму акцесорних зобов`язань, кредитор має можливість реалізувати після визнання Фондом таких вимог та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів (§§ 116, 145 постанови).
Попри чітку норму пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI і висновок Великої Палати про те, що саме з початку процедури ліквідації банку кредитор набуває права на заявлення вимог до банка-боржника за грошовим зобов`язанням, Велика Палата далі всупереч цьому ж висновку послалась на «подальші важелі цивільно-правового впливу на боржника, зокрема, із застосуванням механізму акцесорних зобов`язань», категорію, яка не співвідноситься з дійсним аналізом цивільно-правових відносин поруки у цій справі.
Вважаємо, що визнання Фондом кредиторських вимог до неплатоспроможного банку та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів не є необхідними умовами, без яких неможливе зявлення вимог до поручителя банка-боржника.
Відповідно, Велика Палата не мала підстав для висновку про те, що шестимісячний строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, слід обраховувати з моменту затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів неплатоспроможного банку.
Натомість Велика Палата мала взяти до уваги засадниче призначення передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку, яким є встановлення визначеності у відносинах поруки: шестимісячний строк, який є присічним і не може бути поновлений, забезпечує для поручителя визначеність стосовно меж його відповідальності, в тому числі темпоральних.
Частина четверта статті 559 ЦК України в редакції, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, мала такий зміст: «Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки».
Тобто для поручителя визначеність стосовно часових меж його обов`язку за вимогою кредитора за забезпеченим порукою основним зобов`язанням із встановленим строком досягається за цією нормою таким чином:
1) встановленням у договорі поруки строку. Якщо ж строк у договорі поруки не встановлений, то
2) порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Тобто припинення поруки зі спливом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання відбувається тільки тоді, коли у договорі поруки не встановлений строк.
При цьому не слід ототожнювати (1) строк поруки, (2) строк виконання основного зобов`язання, встановлений у договорі поруки як складова обсягу відповідальності поручителя, і (3) строк виконання основного зобов`язання, як його можуть змінювати сторони основного зобов`язання без участі поручителя. Вочевидь, вони мають різне призначення, встановлюються окремо і можуть не збігатись.
Норма пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI про те, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов`язань банку вважається таким, що настав, не змінює для цілей застосування частини четвертої статті 559 ЦК України встановлені у договорі поруки строки і обсяг відповідальності поручителя.
Положення частини четвертої статті 559 ЦК України слід застосовувати у системному зв`язку з частиною першою цієї статті, яка, як її послідовно застосовує Верховний Суд, захищає поручителя від змін зобов`язання без його згоди, точніше від впливу цих змін на обсяг його відповідальності
Цим досягається юридична визначеність для поручителя і визначаються межі відповідальності поручителя, у встановленні яких він бере участь.
Пункт 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI не має предметом свого регулювання відносини кредиторів неплатоспроможного банку з особами, відповідальними за забезпечувальними зобов`язаннями.
Суди у цій справі встановили, що пунктом 1 договору поруки було визначено, що поручитель зобов`язується перед банком відповідати за належне виконання ПАТ «Імексбанк» всіх своїх зобов`язань, що випливають з договору про надання стабілізаційного кредиту №60 від 28.11.2014, згідно з яким позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти у сумі 300000 000 гривень у строк до 28 листопада 2016 року.
Оскільки саме цей строк виконання основного зобов`язання визначено у договорі поруки як складову зобов`язання, що окреслює обсяг відповідальності поручителя, суди попередніх інстанцій і Велика Палата мали виходити з того, що для цілей обрахунку шестимісячного строку за частиною четвертою статті 559 ЦК України саме день, наступний за вказаною вище датою, слід вважати днем початку спливу шестимісячного строку.
Вважаємо, що Велика Палата, ухвалюючи рішення, мала виходити з наведених вище мотивів.
Судді К. М. Пільков