Справа № 130/987/23
Провадження № 22-ц/801/875/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
УХВАЛА

11 квітня 2024 рокуСправа № 130/987/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до головного адміністратора ТОВ «Енера Вінниця» ОСОБА_2 про розірвання договору про постачання електроенергії,

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2023 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

11 березня 2024 року, не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У скарзі він заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного рішення у зв`язку з війною та ухвалою від 14 листопада 2023 року.

19 березня 2024 року ухвалою Вінницького апеляційного суду причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року, зазначені ОСОБА_1 , визнано неповажними, відмовлено йому в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження цього рішення. Апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, зазначивши поважні причини для поновлення такого строку та надавши докази на їх підтвердження, протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

При постановленні цієї ухвали апеляційний суд виходив з того, що з матеріалів справи слідує, що вперше ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції 08 вересня 2023 року, тобто, з дотриманням встановленого процесуального строку. Повернення цієї апеляційної скарги ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2023 року було зумовлене невиконанням станом на цей день вимог ухвали апеляційного суду від 29 вересня 2023 року (з урахуванням додаткових строків для усунення недоліків скарги, наданих ухвалами суду від 06 жовтня 2023 року та 24 жовтня 2023 року).

Неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку скаржника є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення апеляційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його апеляційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Також суд зробив висновок, що ОСОБА_1 , звертаючись 11 березня 2024 року із апеляційною скаргою повторно на те ж саме рішення суду, не надав доказів поважності причин пропуску встановленого законом строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а його твердження про те, що такий строк підлягає поновленню у зв`язку із війною, не є таким доказом, оскільки ним не надано суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на апеляційне оскарження, він не наводить жодного обґрунтування причин, які унеможливили подання скарги у більш стислий строк, натомість матеріали справи містять докази того, що він вчиняв дії, спрямовані на оскарження цього рішення раніше, а також реалізовував свої процесуальні права шляхом подання заяв та клопотань.

28 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали від 19 березня 2023 року, яка була надіслана ним 27 березня 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

У вказаній заяві він просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, зазначає такі підстави для цього: він проживає у селі та йому 75 років, під час повітряних тривог припиняється залізничне сполучення між його селом та іншими містами, пошти у селі немає, пішки добратись до Жмеринки чи Вінниці він не в змозі, а якщо йому вдається це зробити, то суди під час повітряних тривог зачинені.

Разом з тим, у тексті даної заяви ОСОБА_1 , висловлюючись щодо судді апеляційного суду та судової системи, використовує лексику, яка не притаманна для написання ділових документів (зокрема апеляційних скарг), а саме вказує, що: «Я оценил Ваш «юмор» в Вашей ухвале від 19 березня 2024 року», «моя думка та переконання повністю співпадають із розміщеними в ЗМІ думками керівников держави про продажність та прожадність суддей Україны! Вважаю, що Вы, глубокошановний суддя, підпадаєте під їх думки та переконання. Читайте їх в ютубе від 03.03.19 року та в газетах від 16.05.23 року». Також ОСОБА_1 у такій заяві ставить ультиматум судді-доповідачу у цій справі у наступній формі: «або Вы відкриваєте провадження, або я Ваш «юмор» отправлю в Раду Правосуддя на предмет Вашеного звільнення та в Верховний суд для оскарження».

Дослідивши вказану заяву, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, цю заяву слід повернути скаржнику, а відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою відмовити з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. ч. 1-2, 4 ст. 44 ЦПК України).

Наведений у ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у ч. ч. 3, 4 ст. 44, п. 1 абз. 2 ч. 4 ст. 135, ч. 9 ст. 141, ч. 1 ст. 143, п. 5 ч. 1 ст. 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства», заява № 17101/90, § 65).

Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У ч. ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

На підставі викладеного вище апеляційний суд вважає, що повторне оскарження одного й того ж рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, а також звернення ОСОБА_1 із заявою, у якій використані образливі висловлювання щодо судді суду апеляційної інстанції та судової системи загалом, а також пред`явлення ультиматуму судді-доповідачу у формі примушування до відкриття апеляційного провадження, становить очевидну неповагу, не спрямоване на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Варто зазначити, що подібні висловлювання ОСОБА_1 є свідомими та системними, а через зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 , яке полягало у зневажливому ставленні до суддів, його скарги суддею-доповідачем ОСОБА_3 неодноразово повертались та до нього застосовувались заходи процесуального примусу, про що свідчать ухвали Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі №130/1204/22, від 24 березня 2023 року у справі №130/1757/22, від 13 квітня 2023 року у справі №130/623/22.

Однак на зазначені вимоги Вінницького апеляційного суду та вимоги процесуального законодавства ОСОБА_1 не реагує, а матеріали справи не містять доказів та не вказують на обставини, за яких він позбавлений можливості подавати процесуальні документи до суду, у яких би не містилося образливих висловлювань щодо суддів та судової системи загалом, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п. п. 2, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України)

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3 028 грн.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання названих дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та повернення йому заяви, що надійшла на адресу суду 28 березня 2024 року, на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України. Водночас, апеляційний суд вважає, що з метою запобігання зловживанню в подальшому ОСОБА_1 його процесуальними правами необхідно застосувати до нього заходи процесуального примусу, зокрема стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в межах норми ст. 148 ЦПК України, а саме в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 грн.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст. 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому ст. 358 цього Кодексу.

За п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Із тексту заяви ОСОБА_1 , що надіслана ним 27 березня 2024 року, а надійшла на адресу суду 28 березня 2024 року, яку суд повертає заявнику через зловживання ним процесуальними правами, слідує, що скаржник був обізнаний зі змістом ухвали Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, а тому додаткових доказів отримання копії цієї ухвали для вирішення питання про відкриття провадження у даній справі не вимагається.

З урахуванням цього апеляційний суд прийшов до висновку, що із змістом ухвали Вінницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року ОСОБА_1 ознайомився 27 березня 2024 року або ще раніше, адже 27 березня 2024 року згадану вище заяву він вже здав на поштове відділення, що слідує із штампу на конверті, у якому надійшла така заява.

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу скаржника, що його клопотання, викладене у цій заяві, про поновлення строку на апеляційне оскарження не вирішується, а його доводи не досліджуються судом, оскільки таку заяву суд повертає заявнику через зловживання ним процесуальними правами.

Зважаючи на те, що протягом наданого судом строку скаржнику для усунення недоліків апеляційної скарги та станом на 11 квітня 2024 року вимоги згаданої ухвали апеляційного суду ним не виконано, а саме не подано заяви іншого змісту, де б не містилося образливих висловлювань щодо суддів та судової системи загалом, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п. п. 2, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, у якій він міг би зазначити поважні причини для поновлення строку на апеляційне оскарження та надати докази на їх підтвердження, тому такі його дії свідчать про відсутність таких причин або його небажання їх вказувати, що в свою чергу тягне порушення принципу розумності строків, відтак у відкритті апеляційного провадження слід відмовити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 357, 358 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати, що звернення ОСОБА_1 із заявою, яка надійшла на адресу суду 28 березня 2024 року, є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами, вказану заяву йому повернути.

Застосувати до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3 028 грн. та стягнути з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий