УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року

м. Київ

справа № 2-2370/12

провадження № 61-6282ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Горбача Сергія Федоровича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Горбач С. Ф. звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

Голосіївський районний суд м. Києва ухвалою від 31 січня 2024 року відмовив у задоволенні подання.

Київський апеляційний суд постановою від 20 березня 2024 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача С. Ф. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості. Звернув стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями, у тому числі житловий будинок під літерою «А», жилою площею 32,7 кв. м, сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Є», ворота № 1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2000 року, зареєстрованого в реєстраційній книзі №1 Києво-Святошинського БТІ 12 жовтня 2000 року за № 47, право власності на який не зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, для виконання зобов`язань за виданим 30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва виконавчим листом № 2-2370/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

26 квітня 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норму процесуального права, оскільки, задовольняючи подання приватного виконавця, не врахував, що житловий будинок знищений, а на його місці знаходяться інші споруди господарського призначення, право власності на які не зареєстроване у встановленому законом порядку. Отже, підставою касаційного оскарження заявник визначає абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на такі підстави.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи подання приватного виконавця, суд апеляційної інстанції виходив з того, що приватний виконавець застосував за необхідності крайній захід примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями, який належить на праві власності боржнику. Доказів того, що житловий будинок знесений станом на час вирішення судом цього подання матеріали справи не містили. Крім того, під час вирішення питання щодо подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника суд лише перевіряє належність такого майна боржнику на праві власності, а питання щодо опису та арешту зазначеного майна вирішує державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції встановив, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Горбача С. Ф. перебуває зведене виконавче провадження № 60599782 з примусового виконання:

· виконавчого листа № 2-2370/12 від 30 листопада 2012 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики в розмірі 766 428,36 грн, суми штрафу в розмірі 766 428,36 грн, судового збору в розмірі 3 219,00 грн, а всього 1 539 075,72 грн (ВП № НОМЕР_1);

· виконавчого листа № 752/16760/18 від 03 липня 2019 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за неналежне виконання грошового зобов`язання за період з 03 серпня 2015 року до 02 серпня 2018 року інфляційних втрат в розмірі 277 287,31 грн, 3% річних в розмірі 69 041,55 грн та 335 271,00 грн в рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору (ВП № НОМЕР_2);

· виконавчого листа № 752/16760/18 від 18 жовтня 2019 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 22 357,07 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу (ВП № НОМЕР_3);

· виконавчого листа № 761/1711/20 від 22 вересня 2021 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних нарахувань в розмірі 78 311,14 гривень, 3% річних в розмірі 32 001,00 грн за неналежне виконання грошового зобов`язання за період з серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року та судового збору в розмірі 2 242,10 гривень (ВП НОМЕР_4).

09 вересня 2019 року приватний виконавець Горбач С. Ф. прийняв постанову, якою наклав арешт на майно боржника ОСОБА_1 , зобов`язав боржника з`явитись до приватного виконавця та надати документи про наявне майно, активи та кошти. В призначену дату ОСОБА_1 не з`явилася, витребувані документи не надала. В рамках виконавчого провадження приватний виконавець вчинив дії щодо розшуку майна та грошових коштів боржниці. Встановив, що у ОСОБА_1 відсутні кошти на банківських рахунках чи інше майно, на яке можна звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі. Належного боржнику рухомого майна не виявив.

Приватний виконавець встановив, що згідно з договором купівлі-продажу від 13 червня 2000 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок під літерою «А», жилою площею 32,7 кв. м, сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Є», ворота № 1 з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,1709 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предметом договору був житловий будинок під літерою «А», жилою площею 32,7 кв. м, сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Є», ворота № 1. Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріально та 12 жовтня 2000 року зареєстрований в Києво-Святошинському БТІ в реєстровій книзі № 1 за № 47. При цьому земельна ділянка в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 27 травня 2020 року була передана стягувачу в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом № 2-2370/12 від 30 листопада 2012 року, а 09 червня 2020 року приватний нотаріус видав стягувачу ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:5067, площею 0,1709 га на АДРЕСА_1 .

Спірні правовідносини між учасниками справи виникли з приводу вирішення питання щодо подання приватного виконавця про звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди встановили, що приватний виконавець вжив всі доступні йому засоби для примусового виконання рішення суду. Встановивши відсутність у боржника коштів на банківських рахунках чи іншого майна, на яке можна звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі, а також належного боржнику рухомого майна, приватний виконавець скористався крайнім заходом примусового виконання рішення - зверненням стягнення на нерухоме майно боржника.

Суд апеляційної інстанції встановив, що приватний виконавець звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно в зв`язку з тим, що право власності на спірне нерухоме майно не було зареєстроване у встановленому законом порядку.

Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 зазначив, що питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення приватного виконавця з цим поданням.

Суд апеляційної інстанції у постанові зазначив, що право власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виникло 12 жовтня 2000 року, але не було зареєстроване належним чином. Державний виконавець не виявив інші види майна, на яке можливо було звернути стягнення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке належить боржнику, але не зареєстроване належним чином, а ОСОБА_1 такого не спростувала у встановлений законом спосіб.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання державного чи приватного виконавця, суди мають перевіряти належність такого майна боржнику на праві власності. Інші питання, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, належать до компетенції приватного виконавця.

З огляду на такі обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Крім того, суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам боржника про знесення будинку, на який звернуто стягнення, та зауважив, що станом на час розгляду справ судом апеляційної інстанції в матеріалах справи були відсутні докази щодо перепланування нерухомого майна. Суд зазначив, що в реєстрі майнових прав на нерухоме майно також були відсутні відомості про перепланування нерухомого майна, на яке приватний виконавець просив звернути стягнення.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку тому, що будинок, на який звернуто стягнення, був знесений, а докази такого факту боржник була позбавлена надати з огляду на завантаженість відповідальної установи та несвоєчасність виготовлення довідки на підтвердження цього факту.

Так відповідно до листа КП «БТІ» Києво-Святошинської районної ради Київської області від 26 березня 2024 року № 750, копію якого подано разом з касаційною скаргою, уповноважений суб`єкт зазначив, що надає відомості щодо результатів технічної інвентаризації нерухомого майна, на яке у цій справі просив звернути стягнення приватний виконавець, у відповідь на запит ОСОБА_4 від 25 березня 2024 року № СФ-000000860.

Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, суд касаційної інстанції неуповноважений надавати оцінку доказам та обставинам, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій. В той же час, колегія суддів, наголошує на тому, що з запитом до КП «БТІ» боржник звернулася 25 березня 2024 року, водночас постанова суду апеляційної інстанції прийнята за результатами розгляду справи 20 березня 2024 року, тобто станом на час прийняття оскаржуваної постанови такі відомості були суду апеляційної інстанції невідомі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга необґрунтована.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на зазначені обставини у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Горбача Сергія Федоровича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров