Справа № 461/9996/20 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1806/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», в якому просила стягнути з відповідача на її користь 46 258, 47 грн коштів, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитними договорами № 07.977.74950 від 03.07.2015 та № P24.977.75972 від 30.08.2016 з огляду на нікчемність положень договорів, які встановлюють таку плату, а також витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що встановлена банком у кредитних договорах плата за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договорів, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі. Вважає такі умови договору недійсними з огляду на те, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку. На підставі наведеного просила задовольнити позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26.05.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 23 538,38 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитними договорами № 07.977.74950 від 03.07.2015 та № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4071,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило АТ «Ідея Банк».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що графік щомісячних внесків визначає лише періодичність та суму внесення платежів, він є обов`язковим до виконання, але жодним чином не свідчить про виконання/оплату кредитного договору позивачем. Відтак, посилання суду на нього, як на підтвердження сплати позивачем комісії в розмірі 18 883,17 грн є безпідставним. Суд встановив сплату ОСОБА_1 комісії в сумі 18 883,17 грн фактично без жодних доказів та підстав. Так, згідно банківської виписки сума сплаченої комісії становить 25 835,78 грн, а не 27 375,30 грн.

Районний суд зазначив, що за договором № 07.977.74950 від 03.08.2015 поверненню підлягають сплачені позивачем кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 20.12.2017, враховуючи ту обставину, що позов поданий до суду 02.12.2020, а попередній платіж внесений позивачем 20.11.2017, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Однак, позивач не вносив кошти в 2017 році, останній платіж був проведений в серпні 2016 року, кредит закритий 31.08.2016. Підтвердження останнього платежу відображено у виписці, яка є у матеріалах справи, а факт закриття кредиту підтверджується довідкою.

Якщо вважати комісію за обслуговування кредитної заборгованості недійсною, то перебіг строку позовної давності починається з часу укладання кредитних договорів.

Окрім того, судом невірно визначена сума в розмірі 17384 грн 88 коп. сплаченої комісії за період з 01.01. 2018 по 30.08. 2020 за договором № Р24.977.75972. Так, вірна сума сплаченої комісії становить 17 137,29 грн.

Таким чином районний суд невірно застосував терміни позовної давності лише до частини вимог за кредитними договорами.

Просить скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 03.07.2015 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 07.977.74950, згідно пункту 1.1. якого, банк надає позивачці (позичальнику) кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 11 900,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язаний одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору банк надає кредит у день підписання договору строком на 48 місяців.

Пуктом 1.3 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,9900 річних від залишкової суми кредиту.

Згідно пункту 1.4. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 3,3000% від початкової суми кредиту.

Графік щомісячних внесків за кредитним договором визначений пунктом 6 кредитного договору.

30.08.2016 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № P 24/977/75972, згідно пункту 1.1. якого, банк надає позивачці кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 19 391,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору банк надає кредит у день підписання договору строком на 48 місяців.

Пунктом п.1.3 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,9900 % річних від залишкової суми кредиту.

Згідно пункту 1.4. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Графік щомісячних внесків за кредитним договором визначений пунктом 6 кредитного договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 покликалася на те, що умови кредитних договорів про обов`язок позичальника сплатити плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, а сплачені на їх підставі кошти в сумі 46 258,47 грн підлягають поверненню.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитних договорів) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитних договорів) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитних договорів), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15.03.2021 в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ураховуючи наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що положення укладених між сторонами кредитних договорів в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів (пункт 1.4 кредитних договорів), є нікчемними.

Разом з тим, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19 № 61-1336св22 вказано, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Враховуючи наведене, перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемної умови кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості розпочався: за договором № 07.977.74950 20.08.2015, за договором № Р24.977.75972 01.10.2016. Із цим позовом позивачка звернулася до суду 02.12.2020.

Як вбачається із виписки по рахунках за період з 01.01.2015 по 08.09.2020 за договором № 07.977.74950 від 03.07.2015, останній платіж за цим договором було внесено ОСОБА_1 31.08.2016 та достроково закрито кредитний договір, який був укладений до 03.07.2019. За таких обставин обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що з 31.08.2016 ОСОБА_1 не нараховувалася плата за обслуговування кредитної заборгованості і така нею з цього часу не сплачувалася, що підтверджується вказаною випискою по рахунках, тому рішення суду в частині стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості за період з 20.12.2017 по 03.07.2019 включно за договором № 07.977.74950 від 03.07.2015 в розмірі 6153,50 грн є незаконним та необгрунтованим.

Щодо кредитного договору № Р24.977.75972 від 30.08.2016 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що поверненню підлягають сплачені позивачкою кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 01.01.2018 по 30.08.2020 включно в межах позовної давності, враховуючи, що позов поданий до суду 02.12.2020, а попередній платіж внесений позивачем 01.12.2017, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Разом з тим, як вбачається із виписки по рахунках за період з 01.01.2016 по 08.09.2020 за договором № Р24.977.75972 від 30.08.2016 ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 30.08.2020 було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) в розмірі 17 137,29 грн, а не 17 384,88 грн, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Отже, рішення суду першої інстанції слід змінити та зобов`язати АТ «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17 137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову та апеляційної скарги, із АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2963,74 грн пропорційно до задоволених позовних вимог та враховуючи обґрунтований висновок районного суду про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 8000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка звільнена від сплати судового збору.

Відтак, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 335,96 грн

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід змінити з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року змінити.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17 137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2963,74 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 335,96 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 11.04.2024

Головуючий

Судді