Єдиний унікальний номер: 448/362/24
Провадження № 2/448/261/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17.06.2024 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Оксани ТХІР,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про: стягнення грошових коштів,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , не з`явився,

його представник-адвокат Роман ДЖОХ (ордер серії ВС №1271527),

відповідач ОСОБА_4 , не з`явився,

його захисник-адвокат Тетяна ПШЕНИЧНА (ордер серії АХ №1110722),

в с т а н о в и в:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

І. Стислий виклад позовних вимог:

Позивач ОСОБА_5 , звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_6 обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.02.2023 року гр. ОСОБА_7 отримав від нього сільськогосподарську продукцію, а саме: ріпак на суму 655800 грн., за яку мав повернути кошти до 20.02.2023 року. Станом на день подання даного позову грошові кошти гр. ОСОБА_7 , не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає зустрічей, тощо.

Стверджує, що як вбачається із копії розписки між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції. Він являється фізичною-особою підприємцем. Відповідач ОСОБА_7 , свої зобов`язання по оплаті отриманої ним продукції не виконав. Як вбачається із копії розписки у такій було зазначено строк виконання 20.02.2023 року.

Вказує, що оскільки відповідач ОСОБА_7 , на момент звернення з позовом суму боргу не повернув згідно розписки, у нього (позивача) виникло право на відшкодування відповідачем інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

З огляду на наведене, просив суд, ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_7 , в користь (позивача) грошові кошти у сумі 701622,48 грн., що включають суму боргу, інфляційні витрати та 3% річних, а також понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору і витрат на правничу допомогу.

ІІ. Позиція учасників справи:

Позивач ОСОБА_5 не з`явився, однак з матеріалів справи відомо, що його інтереси представлятиме адвокат Джох Р..

Представник ОСОБА_8 -адвокат Джох Р. в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі, просив суд такі задоволити. При цьому надав відповідь на відзив сторони відповідача, котрий знаходиться при матеріалах справи. У вказаній відповіді на відзив покликався на те, що сторона відповідача не навела жодного належного, допустимого та переконливого доказу, який би спростовував позовні вимоги його довірителя.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, однак з матеріалів справи відомо, що його інтереси представлятиме адвокат Пшенична Т.

Представник ОСОБА_7 -адвокат Пшенична Т. в судовому засіданні позовні вимоги сторони позивача заперечила у повному обсязі. При цьому зіслалась на відзив, у якому окрім іншого зазначила, що виходячи із змісту боргової розписки, її написання було пов`язано з відсутністю, при укладенні договору купівлі-продажу продукції (ріпаку) у позичальника коштів для розрахунку із позивачем, що підтверджується змістом розписки. Вказаний факт свідчить про відсутність фактичного передання позивачем коштів. Спірна розписка була складена за домовленістю сторін на забезпечення зобов`язання щодо оплати по договору купівлі-продажу продукції. З огляду на зазначене, вважає, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін, був замінений позиковим зобов`язанням, тому на її переконання, ці правовідносини повинні регулюватися положеннями ст.1053 ЦК України.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана цивільна справа надійшла на розгляд судді Білоусу Ю.Б..

Ухвалою від 04.03.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою від 25.04.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності із статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що гр. ОСОБА_7 , 13 лютого 2023 року було складено розписку, відповідно до якої, останній отримав сільськогосподарську продукцію, а саме: ріпак на суму 655 800 грн. за які повинен був повернути до 20.02.2023 року грошові кошти у вищевказаному розмірі.

Позивачем ОСОБА_9 , неодноразово в усній формі була пред`явлена вимога до відповідача ОСОБА_7 , про повернення грошових коштів на підставі боргової розписки, однак така вимога відповідачем була залишена без задоволення.

Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц провадження № 61-35518св18, від 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц провадження № 61-33894св18.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

З тексту, наданого представником відповідача відзиву на позовну заяву судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_7 , не заперечується написання розписки, однак оспорюється взяття грошових коштів у борг. За змістом розписки цей платіж сприймався ОСОБА_7 , який складав цю розписку не як позика, а як платіж за сільськогосподарську продукцію.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Передача сільськогосподарської продукції ОСОБА_9 , вказує на те, що відповідач ОСОБА_7 , не сприймав написану ним розписку як позику, а сприймав як платіж за сільськогосподарську продукцію, та на думку представника Відповідача, призводить до втрати розпискою юридичного значення, як договору позики.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК).

Частиною 1 статті 220 ЦК встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Факт складання розписки відповідного змісту сторонами не заперечувався.

Суд зауважує, що в тексті розписки зазначено, що ОСОБА_7 , взяв у ОСОБА_8 , сільськогосподарську продукцію-ріпак в борг за що повинен був повернути ОСОБА_10 кошти до 20.02.2023 року в сумі 655800 грн.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до Узагальнень Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз`яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до висновків, що між сторонами по справі склалися правовідносини з приводу сільськогосподарської продукції, а не з приводу договору позики.

Суд прийшов до висновку, що фактично боргову розписку ОСОБА_7 , було написано для врегулювання з ОСОБА_9 , відносин щодо отримання сільськогосподарської продукції.

Надаючи оцінку розписці, наявній у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вона не містить відомостей про отримання ОСОБА_9 , від ОСОБА_7 , грошових коштів саме у позику, оскільки вказані кошти мали бути отримані відповідачем саме за сільськогосподарську продукцію, що має іншу правову природу.

Також суд зазначає, оскільки розписка стосується інших зобов`язань відповідача перед позивачем, при цьому ОСОБА_5 , не позбавлений права звернутися з відповідними вимогами за цими зобов`язаннями.

На даний час позивачем таких вимог перед судом не ставиться.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмові у задоволенні позовних вимог сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Інші доводи та посилання сторони позивача суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

V. Вирішення питання щодо судових витрат та заходів забезпечення позову:

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області у задоволенні позовних вимог було відмовлено, суд доходить висновку щодо необхідності скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 29.02.2024 року.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: стягнення грошових коштів, - відмовити.

Понесені позивачем ОСОБА_9 судові витрати залишити за таким.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 29 лютого 2024 року у справі № 448/362/24, - скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повне судове рішення складено 27 червня 2024 року

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Юрій БІЛОУС