справа № 296/9248/21 головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
провадження № 22-ц/824/214/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Стаховим Андрієм Олексійовичем на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_2 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И В:

28 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стахов Андрій Олексійович звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_2 , у якому просив:

- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору застави, укладеного 31 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк», який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за №1969, шляхом припинення обтяження накладеного на сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та вилучити запис про заставу рухомого майна №17207463 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за №1969, відповідно до якого позивач передав у заставу належний йому на праві власності сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до п.1.1. Договору застави, його укладено для забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №21 від 31 січня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» та ОСОБА_2 .

За Договором застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу рухомого майна за реєстраційним №17207463.

Вказує, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року у справі №296/5206/14-ц встановлено факт нікчемності договору застави від 31 січня 2018 року за реєстровим №1696, оскільки на момент укладення договору ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Оскільки договір застави від 31 січня 2018 року за реєстровим №1696 є нікчемним в силу закону, то у такому випадку існують підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом припинення обтяження накладеного на сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та вилучити запис про заставу рухомого майна №17207463 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_2 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Стахов Андрій Олексійович, 25 грудня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підтримавши доводи позовної заяви, представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно дослідив обставини наявності преюдиційних фактів у даній справі, які не підлягають доказуванню і не спростовуються сторонами та учасниками. При цьому, факт нікчемності правочину встановлено рішенням суду у справі №296/5206/14-ц. На переконання апелянта, перевірка нікчемності правочину мала полягати в належній оцінці судом преюдиційного та обов`язкового судового рішення, а не шляхом його ігнорування та проведення нової перевірки вже встановлених обставин.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Стаховим Андрієм Олексійовичем на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_2 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

17 травня 2024 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович подав письмові пояснення у яких зазначив, що вважає свої дії при посвідчені 31 січня 2008 року договору застави за реєстровим №1696 законними, обґрунтованими, правомірними та вчиненими відповідно до вимог чинного законодавства.

Звернув увагу, що на дату укладення і підписання договору застави ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що зазначено у преамбулі договору застави. З посиланням на підставі ч. 4 ст. 35 ЦК України вважає, що позивач набув повну цивільну дієздатність з моменту державної реєстрації його як підприємця. Крім того, договір застави, посвідчений нотаріусом 31 січня 2008 року за реєстровим №1696 не визнано судом недійсним.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Стахов Андрій Олексійович, вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович не з`явився, за текстом письмових пояснень клопотав про розгляд справи без його участі.

В судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за №1969.

За умовами договору позивач передав у заставу належний йому на праві власності сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до п.1.1. Договору застави, його укладено для забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №21 від 31 січня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» та ОСОБА_2 .

На підставі Договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу рухомого майна за реєстраційним №17207463.

08 серпня 2019 року між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір №103 про відступлення прав вимоги та договір №103 про відступлення прав вимоги за договорами застави, відповідно до якого ПАТ «Імексбанк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» право вимоги, зокрема, за договором застави від 31 січня 2018 року за №1969.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що під час укладення спірного договору застави від 31 січня 2018 року за №1969 позивачем було надано приватному нотаріусу свідоцтво про державну реєстрацію фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 від 19 липня 2006 року, тобто, з моменту державної реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, останній відповідно до ч. 4 ст. 35 ЦК України набув повної цивільної дієздатності, яка поширилася на усі його цивільні права та обов`язки. З огляду на наведене, укладений договір застави від 31 січня 2018 року за №1969 не є в силу закону нікчемним через укладення його позивачем у віці 17 років. Суд відхилив посилання позивача на рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року у справі №296/5206/14-ц, оскільки приватний нотаріус Сєтак В.Я., який є стороною у даній справі, участі у розгляді справи №296/5206/14-ц не приймав, а відтак факт, який на думку позивача є встановленим, у силу ч.5 ст. 82 ЦПК України може спростовуватися третьою особою у даній справі. За встановлених обставин суд вважав, що посилання позивача на нікчемність укладеного договору застави від 31 січня 2018 року за №1969 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у даному випадку відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом припинення відповідного обтяження на рухоме майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правова природа позовної вимоги про захист порушеного права визначається судом відповідно до юридичної мети її пред`явлення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17 (пункт 57), від 14 грудня 2021 року в справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року в справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20 (пункт 21)).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №463/5896/14-ц (пункт 72), від 04 червня 2019 року в справі №916/3156/17 (пункт 95)).

Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

За правилами частини 2 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

На день укладення договору застави від 31 січня 2018 року за №1969 позивачу було 17 років, тобто останній у розумінні статті 34 ЦК України не набув повної цивільної дієздатності.

Абзац другий частини другої статті 32 ЦК України визначає, що на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

В той же час, відповідно до статті 35 ЦК України, можливим є надання повної цивільної дієздатності особі, яка досягла 16-річного віку.

Відповідно до частин 3-5 статті 35 ЦК України, повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю. За наявності письмової згоди на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування така особа може бути зареєстрована як підприємець. У цьому разі фізична особа набуває повної цивільної дієздатності з моменту державної реєстрації її як підприємця. Повна цивільна дієздатність, надана фізичній особі, поширюється на усі цивільні права та обов`язки. У разі припинення трудового договору, припинення фізичною особою підприємницької діяльності надана їй повна цивільна дієздатність зберігається.

Надаючи правову оцінку спірному договору застави, суд першої інстанції встановив, що під час його укладення позивачем надано приватному нотаріусу свідоцтво про державну реєстрацію фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 , видане виконавчим комітетом Житомирської міської ради 19 липня 2006 року на №2 011508.

Дана обставина встановлена приватним нотаріусом під час посвідчення договору застави від 31 січня 2018 року за №1969 та відображена у змісті договору.

Тобто, з моменту державної реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, останній відповідно до ч. 4 ст. 35 ЦК України набув повної цивільної дієздатності, а отже мав достатній обсяг дієздатності на укладення договору застави.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 визначив, що суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з цим, стала практика Верховного Суду виходить з того, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18, від 17 листопада 2021 року у справі №806/3572/17).

У рішенні Корольовського районного суду м. Житомира від 22 липня 2015 року у справі №296/5206/14-ц суд надав правову оцінку договору застави, зазначивши «в розумінні вимог чинного законодавства, договір застави підписаний 31 січня 2018 за реєстровим №1696 є нікчемним та не несе ніяких наслідків», що апелянт помилково вважав преюдиційним фактом у справі №296/9248/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оскільки преюдиція не поширюється на правову оцінку обставин, відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З огляду на наведене вище, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що договір застави від 31 січня 2018 року за №1969 не є в силу закону нікчемним, а тому у даному випадку відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом припинення відповідного обтяження на рухоме майно.

Доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить та зводиться лише до не згоди із судовим рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Стаховим Андрієм Олексійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року - залишити без змін.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова