МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/3739/23
Провадження № 22-ц/812/492/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Карташевої Т.А., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10 липня 2008 року у розмірі 55640,84 грн станом на 28 травня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 10 липня 2008 року.

При підписанні заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

10 липня 2008 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що « з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений».

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000.00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою про рух коштів по рахунку.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 28.05.2023 року має заборгованість 55640,84 грн, яка складається з наступного: 43384,10 грн - заборгованість за кредитом; 12256,74 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів AT КБ "ПриватБанк".

На підставі викладеного, AT КБ "ПриватБанк" просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10 липня 2008 року у розмірі 55640,84 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10.07.2008 року в розмірі 43384гривень 10 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 2092,76 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 10 липня 2008 між АТ КБ "ПриватБанк" з ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанк, згідно з умовами якої ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У Анкеті-заяві зазначено, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані для ознайомлення в письмовому виді.

Умови та правила надання банківських послуг, які додані до позову, не підписані відповідачем, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Тому відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Також суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) та від 04 вересня 2019 року (справа №382/1131/18, провадження №61-4057ск19), яка згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Тому, суд дійшов висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.07.2008 шляхом підписання Анкети-заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку нарахованих відсотків задоволенню не підлягають, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 10.07.2008, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В той же час, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, суд вважав, що позовна заява підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом у розмірі 43384,10 грн, та сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимоги в сумі 2097,76 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просило скасувати заочне рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за відсотками в сумі 12256,74 грн, в іншій частині залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком суду про те, що надані Банком витяги з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів не можуть бути складовою частиною кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача; що Банком не погоджено умови кредитування з відповідачем, оскільки до суду була надана копія анкети-заяви від 10.07.2008 року, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що "Я згоден, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді".

Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року по справі №642/5533/15-ц, а також постанові від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18.

Крім анкети-заяви, відповідачем 10.07.2008 було також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". В даній довідці, підписаній відповідачем, вказано: тип кредитної лінії; пільговий період (30 днів); базова відсоткова ставка за користування кредитом 3.0 % в місяць; розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; умова щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості: (ПЕНЯ = пеня (1) + пеня (2), де: пеня(1) = (базова процентна ставка за договором/ 30 нараховується за кожен день прострочення кредиту: пеня(2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. і більше); умова щодо сплати штрафу та ін.

Також апелянт наголошує, що базова відсоткова ставка 3.0 % в місяць зазначена безпосередньо у анкеті-заяві, власноруч підписаній відповідачем.

Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування щодо сплати процентів.

На підставі вищевказаної заяви та довідки про умови кредитування відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який надалі змінювався.

Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими продовжив користуватися.

У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість за договором.

З матеріалів справи (у т.ч. виписки, що є первинним документом та офіційним каналом інформування) вбачається, що відповідач тривалий час користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість.

Отже, відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію Банку, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, а також визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору.

Суд вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися належним доказом по справі, оскільки не підписані позичальником. Разом з тим, на думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що основні умови кредитування (у т.ч. процентна ставка та умови щодо сплати неустойки), викладені в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування, що базова % ставка зазначена у анкеті-заяві.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмов у стягненні процентів, оскільки як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з довідки про умови кредитування сторони погодили умови договору, в тому числі базову відсоткову ставку - користування кредитними коштами.

Стаття 1054 ЦК України визначає поняття Кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Проте суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів жодних правових підстав існування у відповідача права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно).

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановивши повно та всебічно обставини справи, дійсного розміру заборгованості відповідача за процентами, передчасно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, що призвело до безпідставного звільнення відповідача від частини обов`язків за укладеним договором з одних лише формальних міркувань.

04 квітня 2024 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли пояснення, в яких на виконання ст. 43 ЦПК України та з метою дослідження усіх обставин справи, просило залучити до справи розрахунок заборгованості за період з 21.01.2022 по 28.05.2023, виконаний за первісною процентною ставкою 36 % річних (3% на місяць), що вказана в заяві про приєднання до Умов та Правил підписаних ОСОБА_1 10.07.2008. Розрахунок виконаний з 21.01.2022 оскільки станом на 20.01.2022 у клієнта не було заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. У такому випадку судове засідання відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином. Відповідач у відповідності до положень ст. 131 ЦПК України також вважається повідомленим про час і місце розгляду справи, оскільки повістка повернулася до суду з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог апелянтом не оскаржується. Не оскаржене воно в цій частині в установленому законом порядку також відповідачем.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 48524,38 грн апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що 10 липня 2008 між АТ КБ "ПриватБанк" з ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви. В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 липня 2008 року шляхом підписання відповідачем заяви.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обстави Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, з висновками суду в цій частині погоджується.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачем, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що додана позивачем до позову та підписана відповідачем 10 липня 2008 року заява містить дані про тип та номер кредитної картки, а саме про те, що відповідачу видана кредитка «Універсальна, зо днів пільгового періоду» № 357867, а також містить інформацію про кредитний ліміт в сумі 1000 грн, базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості.

За такого посилання суду на те, що відписана відповідачем заява не містить відомостей про базову процентну ставку не відповідають обставинам справи.

Крім того, позивачем була додана до позову підписана відповідачем Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторони також погодили базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів в році, крім того сторони погодили у Довідці розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір неустойки (пені та штрафу).

Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 10 липня 2008 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався з1000грн., встановленого 10.07. 2008р. до 50000, встановленого 30 квітня 2021р. Далі 09 вересня2022р. було встановлено кредитний ліміт у розмірі 48390грн., 28 жовтня 2022р. та 12 грудня 2022 у розмірі 46555,40грн., а 26 грудня 2022р.-0,00грн. (а. с.20).

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору отримав декілька карток, останню 25 жовтня 2019 року № 639580 зі строком дії до останнього дня липнч2023 року (а. с.19). Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувався вказаними картками, знімав кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, частково погашав заборгованість тощо. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та доводами позивача про те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 10 липня 2008 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримав декілька карток, останню зі строком дії до останнього дня липня 2023 року.

В той же час, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості тільки за тілом кредиту та відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пославшись на те, що з наданої позивачем заяви не вбачається домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.

Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості, відповідач станом на 28 травня 2023 року має заборгованість 55640,84 грн, яка складається з наступного: 43384,10 грн - заборгованість за кредитом; 12256,74 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з того, що як уже зазначалося, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов`язаний повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Заява позичальника та Довідка про умови кредитування, які підписані відповідачем, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 3% в місяць, що становить 36% річних. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк починаючи з липня 2008р. по грудень 2012р. розрахував заборгованість, виходячи з погодженої сторонами первісної процентної ставки (36% річних), з січня 2013р. по серпень 2014р. з не погодженої процентної ставки (30% річних), з вересня 2014 року по березень 2015 року з не погодженої процентної ставки (34,8% річних), з квітня 2015 року по травень 2016 року з не погодженої процентної ставки (43,2 % річних), з 01 по 16 червня 2015 року з не погодженої процентної ставки (34,8% річних), з 17 червня 2015року по червень 2020р. також з не погодженої процентної ставки (43,2% річних), з квітня 2022р. по серпень 2022 року - з не погодженої процентної ставки (20,4% річних), з вересня 2022 року по травень 2023р. з не погодженої відсоткової ставки 42 % річних).

Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної (простроченої) ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому слід дійти висновку, що у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за не погодженими, в тому числі і збільшеними процентними ставками.

Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою 36% річних(3% на місяць), і цей розрахунок підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 28 травня 2023 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 43384,10 грн, а за відсотками- 11466,46 грн.

За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11466,46 грн.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами станом на 28 травня 2023 року у сумі 11466,46 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення. В той же час підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів в повному обсязі відсутні, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684грн. Оскільки позовні вимоги банку про стягнення відсотків задовольняються апеляційним судом в розмірі 21%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 563,64грн.

За подачу апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір у розмірі 4026грн. Оскільки його вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольняються на 94%, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3784,44грн.

Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 4348,08грн. (563,64грн.+ 3784,44грн.= 4348,08грн.)

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10.07.2008 року в розмірі 11466 грн.46 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4348,08 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року