ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3804/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 серпня 2024 року, по справі №638/11150/24, за позовною заявою Ізюмського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж, від імені якого діє представник Савін Олег Сергійович, за допомогою системи «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 33483,26 грн.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Ізюмської міської ради Харківської області № 1864 від 31 травня 2013 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та надає мешканцям міста Ізюма відповідні послуги з централізованого опалення. На ОСОБА_1 відкритий абонентський рахунок № НОМЕР_1 для оплати послуг, що надає позивач. Послуга споживачу надається належним чином, оскільки жодних зауважень на адресу позивача не надходило. Проте відповідач не виконує свої обов`язки та не сплачує вартість наданих їй послуг, внаслідок цього утворилась заборгованість за період з лютого 2021 року по березень 2024 року в розмірі 33483 грн 26 коп.

У письмовому відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач звернувся з позовом до суду 19 червня 2024 року, тобто після спливу строку позовної давності щодо тих щомісячних платежів, які підлягали до сплати до 01 червня 2021 року. Відтак позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з лютого 2021 року до 01 червня 2021 року задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності щодо таких вимог. Окрім того, Ізюмська територіальна громада відноситься до територій можливих бойових дій протягом періодів з 24.02.2022 до 01.04.2022, а з 08.09.2022 до 11.09.2022 відносилась до територій активних бойових дій, у зв`язку з чим відповідач у березні 2022 року вимушена була покинути своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та з 11 квітня 2022 року стати на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_2 . Заборгованість за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання), нарахована за період з лютого 2022 року по березень 2022 року, включно, в сумі 2081,27 грн, за період з вересня 2022 року по березень 2024 року, на загальну суму 18076,97 грн, не підлягає стягненню, у відповідності до абз. 3 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Крім того, відповідач зазначала, що заборгованість за період з лютого 2021 року по березень 2024 року позивачем не підтверджена належним розрахунком та складом такої заборгованості. Так, «Розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання)», долучений позивачем до позовної заяви, є незрозумілим, з нього неможливо визначити обґрунтовану суму заборгованості та підставу її виникнення, так як не зазначені ні складові види послуги, ні тарифи, ні бази нарахування. При цьому, послуги з гарячого водопостачання позивачем відповідачу не надавались, оскільки всі квартири у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 обладнані газовими приладами для нагріву води (газовими колонками), про що давно відомо позивачу. Також розмір заборгованості, визначений у позові відрізняється від розміру заборгованості 14124,01 грн, визначеному судовим наказом від 06 травня 2024 року, у зв`язку з чим відповідач вважає заборгованість за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання) у розмірі 33483,26 грн такою, що нарахована неправомірно.

Крім того, відповідач просила суд врахувати, що позивач жодним чином не намагався владнати спір в позасудовому порядку, а також те, що з 12 грудня 2018 року між позивачем та відповідачем не укладено договору про надання житлово-комунальних послуг постачання теплової енергії. Крім того відповідач зазначає, що є одинокою матір`ю, при цьому позбавлена державної допомоги одинокій матері на дитину, є здобувачем вищої освіти, навчається у Луганському державному медичному університеті на очній формі навчання, однак позбавлена соціальної стипендії.

У судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомленою про судове засідання, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2024 року задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж заборгованість за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання) за період з 01 лютого 2021 року до 31 березня 2024 року у розмірі 33483,26 грн

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Ізюмського комунального підприємства теплових мереж судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене рішення є незаконним і необгрунтованим, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначила, що вона у березні 2022 року вимушена була покинути своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та з 11 квітня 2022 року стати на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_2 . Заборгованість за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання), нарахована за період з лютого 2022 року по березень 2022 року, включно, в сумі 2081,27 грн, за період з вересня 2022 року по березень 2024 року, на загальну суму 18076,97 грн, не підлягає стягненню, у відповідності до абз. 3 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Зауважує, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі, які понад 30 днів не проживають у своїй квартирі чи будинку, мають право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів. Отже, виходячи з вищезазначеного, доводи Апелянта/Відповідача про неправомірність нарахування йому заборгованості за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання) згідно Розрахунку Позивача, за період з лютого 2022 року по березень 2022 року, включно, в сумі 2081,27 грн., а також за період з вересня 2022 року по березень 2024 року, на загальну суму 18076,97 грн., включно, є правомірними та обгрунтованими.

Вказала, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що Апелянт (Відповідач) є одинокою матір`ю, що було підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 6 від 18 грудня 2021 р. та Свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , серія НОМЕР_2 виданим Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01 серпня 2017 року. При цьому Відповідач позбавлена державної допомоги одинокій матері на дитину, що вбачається з Повідомлення Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради про відмову в наданні державної допомоги сім`ям з дітьми від 22.04.2024. Копії всіх вказаних вище документів були долучені Відповідачем/Апелянтом до матеріалів справи. Крім того, Відповідач є студенткою, навчається у Луганському державному медичному університеті на очній формі навчання, однак позбавлена соціальної стипендії, що доводиться довідкою Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 15.05.2024 № 229.

Стверджує, що послуги з гарячого водопостачання Позивачем Відповідачу не надавались, оскільки всі квартири у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 обладнані газовими приладами для нагріву води (газовими колонками), про що давно відомо Позивачу. Відтак, судом доволі вибірково береться до уваги правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц, яка, серед іншого, визначає обов`язок споживачів оплатити житлово-комунальні послуги в тому випадку, якщо вони фактично користувалися ними.

Зауважує, що покликання в оскаржуваному рішенні суду на продовження строку позовної давності на період дії правового режиму воєнного стану та мобілізації, запроваджених в Україні на підставі Указу Президента України № 64/2022, є абсолютно безпідставним, оскільки Позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з лютого 2021 року до 01 червня 2021 року, тобто задовго до запровадження в Україні воєнного стану.

Звертає увагу, що 26 серпня 2024 року о 08 год. 53 хв. по м. Рівне, де вона на даний час проживає, російським збройними силами було завдано ракетного удару, в результаті якого пошкоджено об`єкти енергетичної інфраструктури, і з цієї причини протягом усього дня у місті Рівне було відсутнє енергопостачання. Відповідно зник також інтернет-зв`язок. Це підтверджується численними повідомленнями в засобах масової інформації, зокрема в мережі Інтернет за посиланнями. Саме з цієї причини вона не змогла під`єднатися до відеоконференцзв`язку ЄСІТС, про що відразу ж повідомила секретаря судді Латка І.П. за телефоном: НОМЕР_3. Секретар судді Латки І.П. на це відповіла, що зі нею зв`яжуться, і ВКЗ буде проведено одразу ж коли стабілізується ситуація з електропостачанням та інтернет-з`єднанням. Проте, не зважаючи на це, 27 серпня 2024 року в своєму особистому кабінеті підсистеми Електронний суд ЄСІТС виявила рішення суду у даній справі, ухвалене 26.08.2024 року. Таким чином виконала свої процесуальні обов`язки, визначені ЦПК України, однак це було проігноровано Дзержинським районним судом, котрий практично миттєво розглянув справу за її відсутності, і ухвалив рішення по суті, порушивши при цьому норми процесуального права.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/ тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Внаслідок невиконання відповідачем обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції відповідає.

Матеріалами справи підтверджено та судом першої інстанції встановлено, що Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж рішенням Ізюмської міської ради Харківської області № 1864 від 31 травня 2013 року визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання мешканцям міста Ізюма. Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж надає послуги з централізованого опалення мешканцям будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Актам про підключення до системи опалення від 19 жовтня 2021 року, від 19 грудня 2022 року, від 03 листопада 2023 року.

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149147532 від 12 грудня 2018 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги - постачання теплової енергії (теплопостачання) за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , за період з 01 лютого 2021 року до 31 березня 2024 року ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої обов`язок щодо сплати наданих їй житлово-комунальних послуг з теплопостачання, у зв`язку з чим у неї перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 33483,26 грн.

Частинами 4, 5 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договорів найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями.

Приписами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 526 ЦК України, визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року №1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлені тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж.

Тарифи на послуги з централізованого опалення, які надаються Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж, встановлені рішеннями Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 12 грудня 2018 року № 1025, від 19 жовтня 2021 року № 1085, Розпорядженнями начальника Ізюмської міської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області від 26 грудня 2022 року № 056-ВС, від 31 жовтня 2023 року № 1106-ВС.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

З наданих суду доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_1 як власник та споживач житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, зобов`язана утримувати належне їй нерухоме майно та сплачувати спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, які надаються Ізюмським комунальним підприємством теплових мереж

Твердження скарги про неналежність доказу, а саме розрахунку заборгованості, оскільки розмір заборгованості відповідачем не спростовано, доказів повної або часткової сплати послуг з теплопостачання відповідачем не надано, а відтак відсутні підстави вважати, що зазначені у розрахунку суми нарахувань та заборгованості є недостовірними. Крім того, суд враховує, що відповідачем, яка не погоджується з наданих позивачем розрахунком, не надано свого контррозрахунку заборгованості, підтвердженого відповідними доказами.

Отже, оцінюючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, судова колегія вважає, що він узгоджується з іншими доказами, не суперечить їм, а визначені у розрахунку суми нарахувань відповідають встановленим тарифам.

Доводи скарги про те, що неправомірно нараховано за період з лютого 2022 року по березень 2022 року, а також за період з вересня 2022 року по березень 2024 року, на загальну суму 18076,97 грн, враховуючи положення абз. 3 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», судова колегія не приймає, з огляду на наступне.

Так, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває станом на час вирішення справи.

Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо).

Отже, постановою забороняється стягувати з громадян заборгованість за житлово-комунальні послуги, утворену після 24 лютого 2022 року в тому випадку, якщо громадянин надав виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної.

Ізюмська міська територіальна громада з 11 вересня 2022 року належить до територій можливих бойових дій.

Як вбачається з наявного у справі розрахунку - заборгованість у даному випадку нарахована до 31 квітня 2024 року, тобто за період часу, коли відповідачка ще не виїхала з постійного місця проживання до евакуації та не стала на облік внутрішньо переміщеної особи.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають до застосуванню вищевказані обмеження, встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року.

Аргументи скарги про те, що розмір заборгованості у справі суттєво відрізняється від розміру заборгованості, який визначений судовим наказом від 06 травня 2024 року, судовою колегією не приймається, оскільки період заборгованості у справі, що розглядається, та у справі, в якій було видано судовий наказ, є різними.

Доводи скарги про те, що апелянт (відповідач) є одинокою матір`ю, що було підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 6 від 18 грудня 2021 р. та Свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , серія НОМЕР_2 виданим Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01 серпня 2017 року, а також є студенткою, навчається у Луганському державному медичному університеті на очній формі навчання, однак позбавлена соціальної стипендії, що доводиться довідкою Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 15.05.2024 № 229, колегія суддів не приймає, оскільки вони не стосуються предмету доказування. З цих підстав апелянт не позбавлена права звернутися до кредитора про відстрочення чи розстрочення сплати заборгованості.

Щодо доводів скарги ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) був доповнений пунктом 19 такого змісту: «п.19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX пункт 19 було викладено у наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Оскільки позовна давність регулюється лише нормами Закону України - ст.ст. 257-268 ЦК України, то зупинення перебігу позовної давності у даному випадку має відбуватися у зв`язку з набрання чинності вищевказаного Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX, 17.03.2022, яким були внесенні вищевказані доповнення до визначених у нормах ЦК України правил перебігу позовної давності. Такий висновок ґрунтується на конституційному принципі верховенства права, ст. 8 Основного Закону, який визначає пріоритет Закону України над іншими нормативними актами, які ухвалюються органами виконавчої влади та Президентом України.

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено.

За загальновизнаним принципом правової визначеності, який є елементом комплексного принципу верховенства права, права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (див. з цього приводу абзаци третій, четвертий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999).

Вказаний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» за своїм змістом стосується лише введення воєнного стану, а тому за відсутності прямої норми про зворотну силу зупинення перебігу позовної давності у згаданих Законах України від 15 березня 2022 року

№ 2120-IX та від 8 листопада 2023 року № 3450-IX, в яких лише зазначені підстави та конкретизований порядок введення воєнного стану згідно Указу Президента, - визначає дату зупинення перебігу позовної давності, 17 березня 2023 року, саме дата набрання чинності Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX, а не Указу Президента про введення воєнного стану.

Таким чином, з 17 березня 2022 року строк позовної давності було продовжено на строк дії воєнного стану.

З огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на введений на території України воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який на час розгляду справи продовжено, на набрання чинності Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ щодо продовження строків позовної давності на час дії воєнного стану, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення Ізюмського комунального підприємства теплових мереж з цим позовом - 19 червня 2024 року, трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з лютого 2021 року до березня 2024 року даній справі позивачем не пропущено, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Щодо доводів скарги про те, що 26 серпня 2024 року о 08 год. 53 хв. по м. Рівне, де вона на даний час проживає, збройними силами російської федерації було завдано ракетного удару, в результаті якого пошкоджено об`єкти енергетичної інфраструктури, і з цієї причини чого протягом усього дня у місті Рівне було відсутнє енергопостачання, тому вона не змогла взяти участь у відеоконференції, про яку просила суд та ухвалою суду від 23.08.2024 її клопотання було задоволено (а.с.121).

У зазначеній ухвалі суду, відповідно до ч5 ст.212 ЦПК України, ОСОБА_1 було роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву (а.с.121 на зв.).

Таким чином, відповідачем розрахунок заборгованості позивача не спростовано, доказів належної та своєчасної оплати житлово-комунальних послуг з теплопостачання не надано, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позову Ізюмського комунального підприємства теплових мереж.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2024 року.

Головуючий В. Б.Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.