Дата документу 28.06.2024
Справа № 334/5147/24
Провадження № 2-о/334/256/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

28 червня 2024 року м. Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Коломаренко К.А., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох дітей,

В С Т А Н О В И В:

24 червня 2024 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох дітей. В своїй заяві заявник просить встановити факт що має юридичне значення, а саме, що на утриманні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають троє дітей віком до 18 років: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

В обґрунтування заяви вказує, що 12.02.2019 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2010 по справі №337/202/14-ц, було розірвано. В шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 12.08.2013 року і по сьогоднішній день, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 . Окрім сплати аліментів, ОСОБА_1 бере активну участь в шкільному житті сина, допомагає у виховних питаннях та цілях, забезпечує фінансову допомогу сину. 11.05.2024 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 було укладено шлюб. Ще до укладення шлюбу в подружжя народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Окрім того, від попереднього шлюбу у ОСОБА_3 є син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 та заявником ОСОБА_1 , та фактично перебуває на повному утриманні ОСОБА_1 , оскільки рідний (біологічний) батько проживає закордоном та не приймає участі у вихованні, утриманні дитини. Підставою звернення вказує те, що існує потреба у встановленні факту перебування на його утриманні трьох дітей з метою захисту прав дітей та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторонни органів державної влади та з метою отримання можливості звернення заявником в інтересах дітей до державних та освітніх органів, органів місцевого самоврядування. В обґрунтування заяви посилається на ст.ст. 1, 15,121, 141, 157, 180 СК України.

Дослідивши матеріали заяви, вбачаються підстави для відмови заявникові у відкритті провадження з таких підстав.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Згідно з частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Разом з цим, саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дітей своєї дружини від попереднього шлюбу не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Так, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними.

Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Згідно частини другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав, як особи, яка замінює батьків дітей, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право матері чи батька, особи в сім`ї якої проживає дитина на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

В той же час, жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати судовим рішенням факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати факт перебування дітей на утриманні в іншої особи, що замінює батька, для вирішення в подальшому питання про усиновлення дітей в разі позбавлення одного із батьків батьківських прав.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав чи усиновлення дітей. Адже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом під час вирішення спору у позовному провадженні щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення при вирішенні такого спору.

Захист порушених прав у зв`язку з не виконанням обов`язків та не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом. А відтак, встановлення тих обставин на які заявник посилається у своїй заяві як на підставу для її задоволення, зокрема невиконання колишнім чоловіком його дружини своїх батьківських обов`язків, відсутність участі у вихованні дітей, мають теж встановлюватись при розгляді вищевказаної категорії справ.

Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення батьківських прав, батьківства, усиновлення, стягнення аліментів, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту виховання і утримання ним неповнолітніх дітей не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України, оскільки законом визначено інший порядок їх встановлення.

Метою звернення з вказаною заявою до суду заявник також вказує отримання можливості звернення заявником в інтересах дітей до державних та освітніх органів, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1,2 статті 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Представляти інтереси дитини можуть як обидва - батько й мати, так і один з них за домовленістю.

При цьому при зазначенні мети - захист прав дітей та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторонни органів державної влади та отримання можливості звернення заявником в інтересах дітей до державних та освітніх органів, органів місцевого самоврядування, заявник не зазначє мету зазначення в якості заінтересованої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року «Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів з приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Законами та Конституцією України визначається, що військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни.

Відповідно до Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389 від 03.06.2013, військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території.

Суд зауважує, що окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи наведені обставини, норми сімейного законодавства, як і не було відповідного звернення до цього ІНФОРМАЦІЯ_1 , який передує зверненню до суду у відповідності вимог ЦПК України, а також відсутні відомості про визнання права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстави, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що свідчить про наявність спору про суб`єктивне матеріальне права та відповідно виключає можливість розгляду справи в порядку окремого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, Суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Із аналізу наведених мотивів випливає, що встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника безпосередньо стосується проходження військової служби, зокрема реалізації права на звільнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Тобто встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою.

Встановлення цього факту не пов`язане з будь-якими цивільними правами та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням.

ЗУ «Про мобілізацію в Україні №10449, який набрав чинності 18 травня 2024 року , передбачено право на відстрочку від військової служби для військовозобов`язаних чоловіків і жінок, які мають на утриманні від трьох дітей або ж дитину з інвалідністю.

До переліку категорій військовозобов`язаних, які можуть претендувати на відстрочку на підставі утримання дітей, належать:

- жінки і чоловіки, на утриманні яких є троє та більше дітей віком до 18 років. Водночас таке право не надається тим, хто має заборгованість зі сплати аліментів, яка перевищує загальну суму платежів за три місяці;

- жінки і чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, відбуває покарання в місцях позбавлення волі;

- жінка чи чоловік, який самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років за рішенням суду;

- жінки і чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років чи дитину з важкими хворобами;

- жінки і чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина з інвалідністю I чи II груп;

- опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, на утриманні яких перебуває дитина-сирота чи позбавлена батьківського піклування віком до 18 років;

- жінки і чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу.

Для отримання відстрочки від мобілізації батьки повинні подати заяву до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ТЦК) з пакетом необхідних документів, які підтверджують сімейний стан та кількість дітей. Це можуть бути свідоцтва про народження дітей або документи, які підтверджують усиновлення чи опіку.

Відстрочка від мобілізації надається лише за наявності підтвердження того, що облікований вік наймолодшої дитини ще не досяг вікової межі для призову на військову службу, тобто 18 років. Якщо ж після подання заяви обставини сім`ї змінилися і дитина досягла відповідного віку, батьки повинні повідомити про це до ТЦК, щоб не порушити закон.

Під «утриманням трьох і більше дітей» мається на увазі факт батьківства або опіки над трьома і більше дітьми, а також надання їм матеріальної та фізичної підтримки, включно із утриманням, освітою, медичним доглядом.

Щоб підтвердити факт утримання трьох і більше дітей, потрібно:

- якщо чоловік не проживає зі своєю дитиною (дітьми), надати документи, які б підтверджували факт утримання такої дитини (дітей): рішення суду про призначення аліментів на утримання дитини (дітей); довідку із виконавчої служби про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, розміру сплати таких аліментів тощо;

- якщо чоловік проживає зі своєю дитиною (дітьми), але розлучений із їхньою матір`ю, надати свідоцтва про народження трьох і більше дітей; рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком, або рішення суду про розірвання шлюбу і рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з батьком, або посвідчення батька багатодітної сім`ї;

- якщо це усиновлені діти, надати свідоцтва про народження, рішення суду про всиновлення, свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Саме рішення суду про всиновлення дітей підтверджує факт утримання цих дітей.

Суд зазначає, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту перебування на утриманні дітей в розумінні отримання заявникові відстрочки від мобілізації , доказів того , що він звертався в поза судовому порядку до правомочних органів взагалі , чи отримав відмову такого правомочного органу у наданні відстрочки до суду не надав .Тобто поза судового порядку встановлення такого факту , а саме того, що він має на у триманні троє неповнолітніх дітей , в розумінні мати право на відсточку від мобілізації - не застосував , та відмови у встановленні такого факту правомочного органу не отримав , яку б мав право оскаржити в порядку адміністративного судочинства .

За таких обставин вважаю за необхідне, у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох дітейНа підставі викладеного, керуючись ст. 186, 258-261, 293, 315 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні та вихованні трьох дітей - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду.

Апеляційна скарга подається протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем складення ухвали суду.

Суддя: Коломаренко К. А.