головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/5118/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
судді Київського апеляційного суду Мостової Г.І.
26 червня 2024 року м. Київ
у цивільній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Денисенка Євгена Вікторовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди, -
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України суддя, не згодний з судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Обставини справи
У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Денисенко Є. В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (далі - ПрАТ «СК «Еталон»), третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив: - стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 153 404 грн 61 коп.; - стягнути з ПрАТ «СК «Еталон`на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн; - стягнути з відповідачів судовий збір та судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 01 грудня 2018 року о 10 год 10 хв на АДРЕСА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки «Fordfusion», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки «VolkswagenTouran», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .
Крім того, до цієї події був причетний ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «RenaultTrafic», д.н.з. НОМЕР_3 , проте механічних пошкоджень не отримав.
За фактом ДТП відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною четвертою статті 122 КУпАП.
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 122 КУпАП.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, - скасовано. На підставі пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Автомобіль марки «RenaultTrafic», д.н.з. НОМЕР_3 , застраховано в ПрАТ «СК «Еталон» на підставі страхового полісу АМ 420 4100.
Згідно із звітом № 035-21 вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «Fordfusion», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 521 254 грн 12 коп., розмір матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП становить 253 404 грн 61 коп.
ОСОБА_1 30 листопада 2020 року та 28 січня 2021 року звертався до страхової компанії із заявами про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, однак отримав відмову з тих підстав, що пропустив строк для звернення.
Крім того, 14 квітня 2021 року на адреси відповідачів були направлені претензії з проханням сплатити ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди на підставі експертного дослідження, яка становить 253 404 грн 61 коп., однак відповідь не отримав.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди задоволено.
Затверджено мирову угоду, укладену 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якої: ОСОБА_2 сплачує позивачу ОСОБА_1 розмір відшкодування матеріальної школи, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 грудня 2018 року у загальній сумі 90 000 грн наступним чином: 50 000 грн при підписанні зазначеної мирової угоди та залишок чотирма рівними частинами по 10 000 грн шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Приватбанк» НОМЕР_4, у такому порядку:
перша оплата здійснюється при підписанні мирової угоди у сумі 50 000 грн;
друга оплата 10 000 грн не пізніше 15 січня 2022 року;
третя оплата 10 000 грн не пізніше 15 лютого 2022 року;
четверта оплата 10 000 грн не пізніше 15 березня 2022 року;
п`ята оплата 10 000 грн не пізніше 15 квітня 2022 року;
відповідач і позивач заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави, та, що з наслідками закриття провадження у справі на підставі частини четвертої статті 207 ЦПК України у зв`язку з укладенням мирової угоди і затвердження її судом, передбаченими частиною другою статті 256 ЦПК України, вони ознайомлені; наслідки укладення мирової угоди, зміст статей 207, 208 ЦПК України сторонам роз`яснені і зрозумілі;
провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди закрито;
роз`яснено сторонам у справі, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається;
зобов`язано фінансовий орган Голосіївського району міста Києва повернути платнику ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 767 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон», третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на вимогах Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Денисенко Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, щодо ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 752/965/19 ОСОБА_1 вважався винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, останній фактично не мав законних підстав для звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування.

Одразу після набрання законної сили судового рішення у справі № 752/965/19 позивач звернувся з відповідною заявою до ПрАТ «СК «Еталон», яка відмовила у виплаті страхового відшкодування через пропуск строку на звернення з відповідною заявою.

ОСОБА_1 усі зобов`язання за договором страхування виконав у повному обсязі та добросовісно, в свою чергу страхова компанія уникає належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором, навмисно та необґрунтовано відмовляє у виплаті страхового відшкодування, чим порушує умови договору.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 465/6315/16 є недоречним, оскільки правовідносини у цій справі та у справі, на яку посилався місцевий суд не є подібними.

Основним критерієм для отримання страхового відшкодування є визнання особи потерпілим та звернення такої особи до страхової компанії у річний строк.

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звертався до страхової компанії, однак йому було відмовлено з тих підстав, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП.

З часу ДТП до ухвалення судового рішення у справі № 752/965/19 відсутній був один з основних критеріїв (визнання статусу потерпілого) для отримання страхового відшкодування, у зв`язку з пошкодженням автомобіля. Вказані обставини виключали звернення позивача до страхової компанії у річний строк з часу ДТП, а саме 30 листопада 2020 року позивач вдруге звернувся до страхової із заявою про виплату страхового відшкодування.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, ПрАТ «СК «Еталон» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском строку, встановленого чинним законодавством.

Право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння ДТП, який є присічним.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 465/6315/16-ц.

Позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском строку, встановленого чинним законодавством, тому відмова у виплаті страхового відшкодування є обґрунтованою.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Денисенка Євгена Вікторовича залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що позивач звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб лише 30 листопада 2020 року, тобто з пропуском визначеного положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річного строку для такого звернення, оскільки спірна ДТП сталася 01 грудня 2018 року. Отже, обґрунтованим є висновок страховика про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Посилання позивача на тривалість розгляду адміністративної справи щодо встановлення його вини у вчиненні ДТП є безпідставними, оскільки існування адміністративного провадження не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди за спірне ДТП.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із позицією Київського апеляційного суду вважаю за необхідне викласти окрему думку.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) викладено правовий висновок про те, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» 04 грудня 2018 року, тобто через три дні після ДТП, що сталася 01 грудня 2018 року (а.с. 10).

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 122 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, - скасовано. На підставі пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Отже, статус потерпілого у ДТП, що сталася 01 грудня 2018 року, позивач ОСОБА_1 набув 30 жовтня 2020 року, з моменту ухвалення постанови Київським апеляційним судом.

30 листопада 2020 року після набуття статусу потерпілого ОСОБА_1 отримав право на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди та вчинив ряд активних дій, які свідчать про його волевиявлення щодо здійснення цього права, а саме звернувся до страхової компанії із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (а.с. 9).

28 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до страхової компанії із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (а.с. 7,8).

Однак отримав відмову з тих підстав, що пропустив строк для звернення. Із відповіді ПрАТ «СК «Еталон» від 01 лютого 2021 року, адресованої ОСОБА_1 , встановлено, що останній 04 грудня 2018 року надав до страхової компанії наступні документи: повідомлення про настання події з ознаками страхового випадку; копію паспорта та ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля; копію висновку про результати медичного огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння. Всі загадані документи наявні та долучені до справи 14125, однак такий документ, як заява на виплату страхового відшкодування ним не подавалась, і вперше фактично була подана 30 листопада 2020 року, тобто значно пізніше ніж через 1 рік з дати ДТП, тому відсутні підстави для перегляду раніше прийнятого рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (а. с. 10).

Крім цього, 14 квітня 2021 року на адреси відповідачів були направлені претензії з проханням сплатити ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди на підставі експертного дослідження, яка становить 253 404 грн 61 коп., однак відповідь не отримав (а.с. 11-13).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що підпункт 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Враховуючи викладене, позивачем доведено, що ним здійснено заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, тому позивач має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у судовому порядку.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Згідно із звітом № 035-21 про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Fordfusion», д.н.з. НОМЕР_1 , складеним 20 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 , вартість матеріального збитку на рівні ринкової вартості КТЗ складає 253 404 грн 61 коп.

З огляду на встановлене, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100 000 грн підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, слід дійти висновку про те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Денисенка Євгена Вікторовича задовольнити. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року про відмову у стягненні майнової шкоди з ПрАТ «СК «Еталон» скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100 000 грн задовольнити. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн, судовий збір за подання позову у розмірі 2 534 грн 05 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 801 грн 08 коп.

Суддя

Київського

апеляційного суду Мостова Г.І.