ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/691/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4155/19 Категорія: 307010000 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарГончар Н.І., Сіренко Ю.В. Новицька Н.О.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.02.2024 (повний текст складено 13.02.2024, суддя в суді першої інстанції Гудзенко В.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними,

в с т а н о в и в :

у вересні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог вказано на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років в с. Максимівка Уманського району Черкаської області померла їхня мати ОСОБА_6 . Після смерті матері відкрилася спадщина, яку на підставі ст.ст. 1269,1270 ЦК України прийняли ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Однак свідоцтва про право на спадщину позивачі отримати не можуть, оскільки, як виявилося, покійна мати за життя склала заповіти на належне їй майно на відповідачів по справі. Отримавши копії заповітів та ознайомившись з їх змістом у позивачів виник сумнів щодо їх дійсності, а саме, що заповіти складено і записано зі слів покійної мами, посвідчені посадовими особами Максимівської сільської ради, прочитані нею вголос, відповідають її дійсним намірам. Вважають дані заповіти недійсними, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На час складення заповіту 14.11.2017 мамі ОСОБА_6 виповнилось 77 років, а на час складення заповіту 19.07.2018 79 років. Вона була хворою людиною, оскільки з 2006 року хворіла на цукровий діабет та була інсулінозалежною. Крім того, мала ще ряд захворювань, які впливали на її стан здоров`я та здатність розуміти значення дій, це ІХС, гіпертонічна хвороба, хронічна енцефалопатія, кардіосклероз. Досить тривалий час мама постійно лікувалась, приймала медичні препарати, які мають здатність впливати на психічний та розумовий стан людини. Виходячи з того, що мама на час складення заповітів була хворою та не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіти складені та посвідчені з порушенням вимог закону, а тому такі заповіти повинні бути визнані судом недійсними.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.02.2024 позовні вимоги у справі відхилено з посиланням на те, що докази, які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених в статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні, а відтак спірні заповіти є чинними і визнанню недійсними не підлягають.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачі 05.03.2024 засобами поштового зв`язку подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі у повному обсязі, також скаржники просять призначити повторну комісійну судово-психіатричну (посмертну) експертизу. В обґрунтування вказано на те, що суд надав перевагу одному висновку експертизи та залишив поза увагою інший висновок, зазначивши лише, що один висновок складений одноособово, а інший комісійно, що також не відповідає дійсності, адже перший висновок складено двома експертами. Експертами при проведенні експертизи було застосовано різні підходи до визначення стану здоров`я спадкодавця на час посвідчення спірного заповіту, тому експерти дійшли протилежного висновку, які не є взаємовиключними. Також суд відмовив у задоволенні клопотання про проведення третьої повторної комісійної судово-психіатричної (посмертної) експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвокат Волощенко В.І. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим та просив відмовити у задоволенні клопотання про проведення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи у цій справі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.05.2019.

В ОСОБА_6 є діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами справи та учасниками процесу.

14.11.2017 ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем сільської ради с. Максимівка Уманського району Черкаської області ОСОБА_7 , згідно якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

19.07.2018 ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчено старостою с. Паланка Уманського району Черкаської області ОСОБА_8 , згідно якого на випадок своєї смерті належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5 .

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №89 від 31.10.2022, проведеної Черкаською філією судово-психіатричних експертиз ДУ «Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», комісія дійшла до висновку про наявність у ОСОБА_6 на час складання нею заповітів 14.11.2017 та 19.07.2018 проявів хронічного стійкого психічного розладу у формі парціальної деменції у зв`язку із змішаним дисциркуляторним метаболічним захворюванням головного мозку (атеросклероз судин головного мозку, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет) із значною глибиною психічних розладів, проявами некритичності (F-02.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1 а.с.246-252).

Відповідно до висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №629 від 28.06.2023, проведеної ДУ «Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», ОСОБА_6 на період складання заповітів (14.11.2017 та 19.07.2018) страждала на органічне ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу із церебрастенічним синдромом (згідно МКХ-10, F06.8). ОСОБА_6 на період складання заповітів (14.11.2017 та 19.07.2018) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (том 2 а.с.47-53).

Позивачі стверджують, що померла ОСОБА_6 на час складення заповітів була хворою та не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіти складені та посвідчені з порушенням вимог закону, а тому такі заповіти повинні бути визнані судом недійсними.

Правовідносини між сторонами у справі, які ґрунтуються на вказаних вище фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі.

У свою чергу ст.1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Отже заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Таким чином дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Вказане слідує з правових висновків ВС у постанові від 27.02.2020 у справі №761/19304/17.

Визнання заповіту недійсним, про що позивачі порушують питання в цій справі, регламентовано статтею 1257 ЦК України, частина перша якої передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 цієї ж статті встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже у разі, якщо при судовому розгляді буде встановлено відсутність волевиявлення особи на складення того чи іншого заповіту суд може визнати такий заповіт недійсним.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7).

Відповідно до статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Такий висновок зроблено ВС у постанові від 06.12.2023 у справі №404/8982/14-ц.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених в статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні.

Судом першої інстанції у даній справі обґрунтовано взято до уваги висновок судово-психіатричної експертизи №629 від 28.06.2023, згідно з яким ОСОБА_6 на період складання заповітів (14.11.2017 та 19.07.2018) страждала на органічне ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу із церебрастенічним синдромом (згідно МКХ-10, F06.8). ОСОБА_6 на період складання заповітів (14.11.2017 та 19.07.2018) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, адже він за хронологією є більш пізнім, ніж висновок судово-психіатричної експертизи №89 від 31.10.2022, є повторним та постановленими комісією у складі трьох експертів.

Так, згідно довідки №62 від 24.06.2019 лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини села Юрківка КНП «ЦПМСД Уманської РР» ОСОБА_6 мала ясну свідомість, сприймала дійсність подій, була при здоровому глузді до дня смерті, що підтверджують огляди сімейним лікарем та відвідування зав. ФП села Максимівка, перебувала на диспансерному обліку в АЗПСМ села Юрківка з приводу діагнозів: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, цукровий діабет, інсулінозалежна (т.1 а.с.122).

ОСОБА_6 на обліку в лікаря психіатра не перебувала, у закладах відповідного профілю не лікувалася.

Допитані у справі свідки ОСОБА_9 (листоноша), ОСОБА_10 (сусідка, яка проживала по сусідству близько 15 років), ОСОБА_7 (секретар сільської ради), ОСОБА_11 (сусідка), ОСОБА_12 (староста с.Максимівка), ОСОБА_13 (лікар сімейної медицини) вказували, що ОСОБА_6 всіх впізнавала, не плуталася в іменах та датах, з 2016 до 2019 року вдома отримувала пенсію, ясно говорила, була при здоровому глузді, адекватною, сама собі колола інсулін, перед посвідченням заповіту було перевірено адекватність, сама вказала на кого бажає скласти заповіт, заповіт ОСОБА_6 читала сама і особисто добровільно підписала, дієздатність була перевірена шляхом спілкування, неадекватних дій не було з її боку.

Вказані свідки не є зацікавленими особами, частина з них - посадові та службові особи, які за своїми функціональними обов`язками покликані визначати можливість особи усвідомлювати значення своїх дій та їх адекватність тому, що відбувається.

Апеляційний суд погоджується з тим, що суд відхилив покази інших свідків - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 які є близькими позивачам людьми, як такі, що не заслуговують на увагу та викликають сумніви в достовірності, суперечать іншим матеріалам справи.

Доводи ж апеляційної скарги, що суд надав перевагу одному висновку експертизи та залишив поза увагою інший висновок та відмовив у проведенні третьої повторної комісійної судово-психіатричної (посмертної) експертизи, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.103 ЦПК України Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Відповідно до ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Саме з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та сумніви щодо правильності попереднього експертного висновку було призначено повторну, комісійну експертизу у даній справі й надав перевагу більш пізньому за часом висновку комісійної експертизи.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. Отже, проведення повторної експертизи можливе у випадку, коли: 1) висновок експерта недостатньо обґрунтований; 2) висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи; 3) наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Отже, повторна експертиза за клопотанням сторони може призначатися судом не в будь-якому випадку, коли сторона буде вважати це необхідним, а лише за наявності передбачених законом умов, із яких формується предмет дослідження судом при розгляді клопотання про призначення експертизи.

Суд першої інстанції, призначаючи своєю ухвалою від 08.05.2023 року повторну комісійну судово-психіатричної (посмертної) експертизу, задовольнив тим самим клопотання представника відповідачів, який просив призначити повторну експертизу у справі з тих підстав, що висновок первісної експертизи є необ`єктивний суперечливий та такий, що викликає обґрунтовані сумніви в його правильності, оскільки за матеріалами справи вбачається, що покійна особа за життя жодного разу за психіатричною допомогою не зверталася, у закладах відповідного профілю не лікувалася, на обліку у лікарів психіатрів чи неврологів не перебувала, а висновки експертів ґрунтуються показами свідків з боку позивачів і самих позивачів.

При цьому, суд у зазначеній ухвалі зазначив, що вищевказане викликає сумніви у правильності висновку експерта, що приведе в подальшому до неможливості оцінити вказаний доказ по справі як належний та достовірний, що і стало підставою для призначення саме повторної експертизи у справі.

Вказана ухвала суду першої інстанції від 08.05.2023 року про призначення повторної експертизі у даній справі є чинною, сторонами у встановленому законом порядку не оскаржувалася.

Отже, суд першої інстанції під час вирішення справи по суті надав перевагу саме зазначеним доказам, зокрема, й показам свідків та письмовим доказам, дослідивши при цьому всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання ж апеляційної скарги, що судом помилково зазначено, що перший висновок складений одноособово, не є суттєвими, може свідчити про описку, допущену судом та не є підставою для скасування рішення.

Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з прийнятим рішенням по суті й інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.02.2024 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.02.2024 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржниками.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 10.04.2024.

Суддя-доповідач

Судді