Справа № 229/2898/24
Провадження № 2/229/1278/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 р. м. Дружківка, Донецької області Дружківський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Феняка О.Р., за участю секретаря судового засідання Бровченко Д.Л., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано наступними обставинами. 14 серпня 1999 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 252. Від сумісного проживання сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час подання позову досягнув повноліття. В період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано майно: одноквартирний будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0600 га, кадастровий номер :00:006:0937, яка знаходиться у комунальній власності і належить Дружківській міській раді, та відповідно до технічного паспорту, виготовленого Дружківським міським бюро технічної інвентаризації має наступну характеристику: один трикімнатний одноквартирний будинок «А-1, а-1», загальною площею 58,6 кв.м, в тому числі житловою площею 35,7 кв.м, та надвірні будівлі: сарай «Б-1, В-1», уборна «Г-1», огорожа «№1», замощення «І», дійсна ринкова вартість якого станом на 02 квітня 2024 року, відповідно до «Звіту про оцінку майна» від 02 квітня 2024 року, складає 160 950,00 грн. 00 коп, без ПДВ, право власності на який 03 січня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу одноквартирного будинку від 03 січня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Миросєді В.М., зареєстровано в реєстрі за №50, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності. З 2022 року шлюбні відносини між сторонами фактично були припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. 28 березня 2024 року позивач звернулась до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою про розірвання шлюбу. На час подання позову шлюб між сторонами не розірваний. Після припинення сімейних відносин та спільного проживання, відповідач не допускає позивача до їх одноквартирного будинку, сторони не домовились між собою про порядок поділу майна, тому існує спір щодо поділу вищевказаного спільного майна подружжя.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 09 травня 2024 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 18 червня 2024 року на 13 год. 00 хв.

В підготовчому засіданні 18 червня 2024 року позивач та представник позовача підтримали позов в повному обсязі. Відповідач визнав, що спірний будинок є спільною сумісною власності подружжя, не заперечує проти визнання за сторонами право приватної власності в рівних частках на спірний будинок.

18 червня 2024 року суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Позивач та представник позивача, будучи належним чином повідомленими про місце, день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі матеріалів.

Відповідач, будучи належним чином повідомленими про місце, день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, надав заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу без його участі.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено наступні фактичні обставини та правовідносини.

14 серпня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 252.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 29 квітня 2024 року у справі № 229/2331/24 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_3 було придбано нерухоме майно, а саме одноквартирний будинок під номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0600 га, кадастровий номер :00:006:0937, яка знаходиться у комунальній власності і належить Дружківській міській раді, та відповідно до технічного паспорту, виготовленого Дружківським міським бюро технічної інвентаризації має наступну характеристику: один трикімнатний будинок «А-1, а-1», загальною площею 58,6 кв.м, в тому числі житловою площею 35,7 кв.м, та надвірні будівлі: сарай «Б-1, В-1», уборна «Г-1», огорожа «№1», замощення «І».

Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 03 січня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Миросєді В.М., зареєстровано в реєстрі за №50.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірного будинку у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22).

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 року у справі № 2-7539/08, провадження № 61-12934св22).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

З огляду на те, що на момент розгляду справи сторони не здійснили поділ майна у позасудовому порядку за взаємною згодою, що передбачено частиною другою цієї статті, спір має вирішуватись в судовому порядку.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя сторони не посилались і згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на будинок позивач не надав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, позов визнано в повному обсязі.

Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм, суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину будинку, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м., та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 81, 89, 141, 142, 206, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Визнати одноквартирний будинок загальною площею 58,6 кв.м, в тому числі житловою площею 35,7 кв.м, «А-1, а-1» та надвірні будівлі: сарай «Б-1, В-1», уборна «Г-1», огорожа «№1», замощення «І», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину одноквартирного будинку «А-1, а-1» загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 35,7 кв.м, та надвірних будівель: сарай «Б-1, В-1», уборна «Г-1», огорожа «№1», замощення «І», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину одноквартирного будинку «А-1, а-1» загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м, та надвірних будівель: сарай «Б-1, В-1», уборна «Г-1», огорожа «№1», замощення «І», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у сумі 804 (вісімсот чотири) грн. 75 коп.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , 50 відсотків судового збору, що становить 804 (вісімсот чотири) грн. 75 коп., згідно квитанції ID 7987-0645-3386-0682 від 21.04.2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Олександр ФЕНЯК