Провадження № 2/161/3843/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі -Новак Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про поділ майна подружжя.

Позов обгрунтував тим, що ОСОБА_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 12 вересня 1992 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2021 р. по справі № 161/16132/21 шлюб було розірвано.

За період перебування у шлюбі ОСОБА_2 , набула у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1013 площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови.

На вищевказаній земельній ділянці за час перебування в шлюбі спільно за кошти сім?ї було побудовано житловий будинок A-2, у тому числі сходи «а», прибудову «a1», мансарду «а2», терасу «а3», сходи «а4», балкон «а5», терасу «аб», гараж Б-1, огорожу «1», ворота «2» площею 157,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що містяться відомості в технічному паспорті на об?єкт нерухомого майна.

Право власності на будинок зареєстровано за віповідачкою та використовувався для проживання їх сім?ї. Після розлучення, позивач залишив дім у користування колишньої дружини, наразі вона проживає там з спільними неповнолітніми дітьми.

У зв?язку з тим, що на даний час позивач проходить військову службу, їх спільним майном не користується, однак хоче виділити свою законну частку у вказаному спільному майні та оформити право власності на себе.

На даний час жодних домовленостей не досягнуто.

Що стосується земельної ділянки, яка є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки була подарована їй у період шлюбу, вважає, що позивачу по справі, у зв?язку з поділом будинку, як об?єкту спільної сумісної власності подружжя, слід виділити 1/2 частку в праві власності на дану земельну ділянку, на якій розташований будинок. Наведене відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі та споруди, що, зокрема, закріплено ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу.

На підставі вищевказаного, просив суд визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28; провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: 1) визнати за ОСОБА_1 право власності на: - 1/2 частину житлового будинку А-2, у тому числі: сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огрожа «1», ворота «2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28. 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на - 1/2 частину будинку A-2, у тому числі сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огорожа «1», ворота «2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28. 4. визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:1013 площею 0,12 га, одночасно припинивши право власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на вказану частку.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.07.2024 відкрито провадження у справі.

Представник позивача адвокат Карпюк Л.В. подала заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача адвокат Булат Ю.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вказала, що не заперечують проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2021 р. по справі № 161/16132/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 11).

В шлюбі вони перебували з 12 вересня 1992 року.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 26 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Максим?як Ж.В., ОСОБА_2 , набула приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1013 площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується інформаційною довідкою №386592642 від 07.06.2016 (а.с.12-13).

За час перебування в шлюбі побудовано житловий будинок A-2, у тому числі сходи «а», прибудову «a1», мансарду «а2», терасу «а3», сходи «а4», балкон «а5», терасу «а6», гараж Б-1, огорожу «1», ворота «2» площею 157,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що містяться відомості в технічному паспорті на об?єкт нерухомого майна (а.с.14-16).

Відповідно до інформаційної довідки №386592642 від 12.07.2024 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею (кв.м): 157,1, житлова площа (кв.м):118,5, матеріали стін: б/кер. цегла, опис: А-2 житловий будинок, а сходи, а1 прибудова, а2 мансарда, а3 тераса, а4 сходи, а5 балкон, а6 тераса, за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:1013 (а.с.19).

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на будинок, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року в справі № 761/31846/14 (провадження № 61-2410св21).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №456/3506/16-ц від 17 червня 2021 року норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №372/504/17-ц від 21 листопада 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об?єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об?єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об?єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об?єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.05.2021 у справі №648/3137/15-ц, від 30.09.2022 р. у справі №753/2222/19.

Пленумом Верховного Суду України у пункті18-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), роз?яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, врахувавши рівність часток подружжя у спірному домоволодінні, що підлягає поділу, суд дійшов висновку про визнання за сторонами права власності по 1/2 частці спірної земельної ділянки, загальною площею 0,12 га, кадастровий номер: :03:001:1013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усуперечст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Ураховуючи викладене, визнання позову відповідачем, суд вважає, що спірний житловий будинок і земельну ділянку слід поділити порівну в межах заявлених позовних вимог, а саме: визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя сторін житловий будинок, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28; визнати за ОСОБА_1 право власності на: - 1/2 частину житлового будинку А-2, у тому числі: сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огрожа «1», ворота «2», визнати за ОСОБА_2 право власності на - 1/2 частину будинку A-2, у тому числі сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огорожа «1», ворота «2», визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:1013 площею 0,12 га, одночасно припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану частку.

Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка та житловий будинок були набуті сторонами за час шлюбу, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 49, 51, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 109, 197, 198, 200, 206,247,259,263,264,265,2 3,279,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) житловий будинок, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28.

Провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:

1) визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на: - 1/2 частину житлового будинку А-2, у тому числі: сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огрожа «1», ворота «2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28.

2) визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на - 1/2 частину будинку A-2, у тому числі сходи «а», прибудова «a1», мансарда «а2», тераса «а3», сходи «а4», балкон «а5», тераса «а6», гараж Б-1, огорожа «1», ворота «2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 157,1 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 28.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:1013 площею 0,12 га, одночасно припинивши право власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на вказану частку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області А.В. Олексюк