Справа № 339/529/23
Провадження № 22-ц/4808/750/24
Головуючий у 1 інстанції Скригун В. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Луганської В.М.,

суддів: Баркова М.В., Девляшевського В.А.

за участю секретаря -Кузнєцова В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради

третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради

на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2024 року, ухвалене судом у складі судді Скригун В.В.

за позовом ОСОБА_1 до Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 27 серпня 1992 року позивачку було призначена на посаду вчителя української мови та літератури Болехівської ЗОШ І-ІІІ ст. №2 на умовах безстрокового трудового договору.

30 червня 2020 року наказом №40-В, на виконання вимог абзацу третього частини другої ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року № 463-ІХ її переведено з безстрокового на строковий трудовий договір.

01 липня 2020 року наказом №2 №40/1 від 01.07.2020 року прийнята на посаду вчителя української мови та літератури Болехівської ЗОШ І-ІІІ ст. №2 строком на один рік.

Згідно з наказом за № 44-К від 20 серпня 2021 року строковий трудовий договір з позивачем було продовжено строком на один рік.

В подальшому, наказом за № 196-К від 30 серпня 2022 року позивачу продовжено строковий трудовий договір на один рік.

05 квітня 2023 року та 03 травня 2023 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача з заявами у яких просила переукласти строковий договір на безстроковий у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 07.02.2023 року за № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20), яким скасовано абзац третій частини другої ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Зазначені заяви відповідачки залишились без відповіді.

Наказом за № 171-К від 29 серпня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з роботи в зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору.

Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 07.02.2023 року за № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац третій частини другої ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року № 463-ІХ, зазначила, що з 07 лютого 2023 року умова про строковий характер трудового договору між нею та відповідачем є недійсною, оскільки погіршувала її становище як працівника порівняно з законодавством України про працю.

Вважає, що у відповідача виник обов`язок після 07 лютого 2023 року повідомити позивача про можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості як працівника для його укладення та у випадку її згоди перевести зі строкового трудового договору на безстроковий.

З огляду на неконституційність абзацу третього частини другої ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року № 463-ІХ, відповідно до якого укладення з позивачкою строкового трудового договору є порушенням прав позивачки, погіршення її становища як працівника та як наслідок має недійсність відповідної умови такого договору, тому вважає звільнення позивачки у зв`язку із закінченням строку трудового договору є незаконним.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд зобов`язати Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області поновити на її роботі та укласти з нею безстроковий трудовий договір шляхом винесення відповідного наказу.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 з 29 серпня 2023 року в Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області на посаді вчителя української мови та літератури.

Зобов`язано Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу.

Стягнуто з Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області 1073,60 грн в дохід держави судовий збір.

Не погодившись з вказаним рішенням, Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка звертаючись з позовними вимогами про поновлення на роботі та зобов`язанням укласти з нею безстроковий трудовий договір шляхом винесення відповідного наказу, не заявила вимог про визнання незаконним та скасування наказу №171-К від 29 серпня 2023 року про її звільнення з роботи в зв`язку із закінченням дії строкового трудового. Наказ №171-К від 29 серпня 2023 року на даний час та на час розгляду даної справи не оскаржено та не скасовано. Позовна вимога про поновлення на роботі є похідною від вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, з якою позивачка до суду не зверталася, так само, як і з вимогою щодо визнання незаконними наказів №?40/1-В від 01 липня 2020 року, №44-К від 20 серпня 2021 року, №196-К від 30 серпня 2022 року про укладення з позивачкою строкових договорів терміном на один рік.

При винесені рішення суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2023 року у справі №738/31/22 та від 12 липня 2023 року у справі №125/1514/20 та безпідставно задовольнив вимоги позивачки.

Зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення в порушення вимог ст. 264 ЦПК України, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Суд першої інстанції не мав права брати до уваги доводи позивачки, якими вона обґрунтовувала незаконність наказу про її звільнення та робити висновки наказу про звільнення.

Свою волю на укладення строкового трудового договору та його продовження позивачка виявила, коли написала відповідні заяви. Крім того зазначив, що при винесенні рішення, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №310/2284/17, від 14.09.2022 року у справі №752/3341/19, від 11.10.2023 року у справі №288/1537/20.

Скаржник не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у позивачки виникла можливість перевести строковий трудовий договір у відповідність з чинним трудовим законодавством, оскільки з позивачкою було укладено строковий трудовий договір на підставі її заяви та на підставі ст.22 Закону №463, проте, цю підставу було виключено з наказу про укладення з нею строкового трудового договору після прийняття 07 лютого 2023 року Конституційного Суду України рішення №1-р/2023.

Посилаючись на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, вважає повноваження керівника закладу щодо прийняття працівника на роботу на основах строкового трудового договору є його дискреційними повноваженнями та відносяться до виключної компетенції,

Скаржник зазначив, що обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді вимоги про зобов`язання Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий трудовий договір з позивачкою не є належним способом захисту, оскільки наказ про її звільнення не визнавався незаконним та не скасовувався, а дія строкового договору скінчилась 29.08.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 зазначив, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка, маючи намір продовжувати трудові відносини з відповідачем, неодноразово зверталась із заявою про укладення безстрокового трудового договору. У відповіді на її звернення директор Болехівського ліцею № 2 «Науковий» ОСОБА_2 повідомив, що з нею було укладено строковий трудовий договір, який був чинним на той час. Вважає, що після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у зв`язку з тим, що у період дії строкового трудового договору з позивачкою не було укладено безстроковий трудовий договір, відповідний обов`язок у відповідача виник після закінчення строку його дії, тобто з 28.08.2023 року, тому вона звернулася до суду з вимогою про зобов`язання відповідача укласти з нею безстроковий трудовий договір та поновлення її на роботі. Рішення Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) надає позивачці додаткову можливість/механізм захисту порушених її трудових прав у вигляді права бути поновленою на роботі.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_5 у судовому засідання підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що між позивачкою та відповідачем був укладений строковий трудовий договір в період дії абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», якою було визначено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX. У рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року №463 IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.

Після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у позивачки виникла можливість привести строковий трудовий договір у відповідність із чинним трудовим законодавством, зокрема перевести у безстроковий. 05 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року позивачка зверталася із заявами до відповідача про укладення з нею безстрокового трудового договору. 23 серпня 2023 року позивачка звернуся із заявою до відповідача у якій просила вважати укладений з нею строковий трудовий договір від 26 серпня 2022 року таким, що укладений на невизначений період у відповідності до ст. 39-1 КЗпПУ. Відповідач, не визнаючи права позивача на можливість укладення безстрокового трудового договору, наказом директора Болехівського ліцею №2 «Науковий» за №171-к від 29 серпня 2023 року звільнив позивачку з посади вчителя української мови та літератури у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2статті 36 КЗпП України.

Суд дійшов висновку, що починаючи з 07 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести позивачку з строкового трудового договору на безстроковий у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023, наказ про звільнення позивачки не може вважатися законним і є таким, що порушує права позивачки на працю, а тому враховуючи предмет позову, суд дійшов висновку , що саме поновлення на посаді вчителя позивачки буде ефективним способом захисту трудових прав позивачки, а не зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Болехівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ст. №2 Болехівської міської ради Івано-Франківської області, яка перейменована в Болехівський ліцей №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області.

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору), педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

30 червня 2020 року згідно наказу №40/1-В з позивачкою було укладено строковий трудовий договір на один рік з 01 липня 2020 року. Вказаним наказом переведено ОСОБА_1 з безстрокового трудового договору на строковий.

Наказом від 01 липня 2020 року за № 40/1-В ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду вчителя української мови та літератури Болехівської ЗОШ І-ІІІ ст.№2 з повним тижневим навантаження на підставі трудового договору укладеного строком на один рік з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021рік.

20 серпня 2021 року згідно наказу №44-К з позивачкою укладено строковий трудовий договір з 25 серпня 2021 року по 25 серпня 2 022 року з вчителем української мови та літератури з неповним тижневим навантаженням.

30 серпня 2022 року згідно наказу №196-К з ОСОБА_1 про укладено строковий трудовий договір строком на один рік з 30 серпня 2022 року по 29 серпня 2023 року.

05 квітня 2023 року позивачка звернулася із заявою до відповідача у якій просила укласти з нею безстроковий трудовий договір.

З відповіді директора Болехівського ліцею №2 «Науковий» вбачається, що останній повідомив позивача, що згідно наказу № 196-К від 30 серпня 2022 року з нею укладений строковий трудовий договір, який є чинним.

03 травня 2023 року позивачка повторно звернулася до відповідача з заявою про переукладення з нею строкового трудового договору на безстроковий трудовий договір на підставі Рішення Конституційного Суду № 1-р/2023.

Згідно відповіді від 31 травня 2023р. відповідач повторно повідомив, що з нею укладено строковий договір, який є чинним на даний час.

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до директора ліцею у якій просила вважати укладений з нею строковий трудовий договір від 26 серпня 2022 року таким, що укладений на невизначений період у відповідності до ст. 39-1 КЗпП України.

Наказом №171-К від 29 серпня 2023 року звільнено вчителя української мови та літератури ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2.ст.36 КЗпП України.

04 вересня 2023 року позивачка отримала копію наказу про звільнення наказ та отримала трудову книжку.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частини перша, друга статті 43 Конституції України).

Рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року № 1-р/2023 в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років».

У вказаному рішення Конституційний Суду України зазначив, що оспорювані приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України.

Згідно із частиною 2 статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні Конституційного Суду від 7 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього рішення.

За загальним правилом, ухвалення рішення Конституційного Суду України не призводить до автоматичного відновлення попереднього стану оформлення трудових відносин (відновлення безстрокових трудових договорів замість строкових або поновлення на посадах звільнених), проте надає додаткові можливості/механізми захисту порушених прав працівників залежно від фактичних обставин, документального оформлення та актуального стану справи.

Як встановлено, судом та підтверджується матеріалами справи, на час укладання строкового трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним.

Разом з тим, після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у позивачки виникла можливість привести строковий трудовий договір у відповідність із чинним трудовим законодавством, зокрема перевести у безстроковий.

05 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявами до відповідача, відповідно до яких, просила укласти з нею безстроковий трудовий договір згідно з рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року, а отже мала легітимні очікування, що трудові правовідносини між сторонами будуть унормовані відповідно до чинного законодавство України .

Не визнаючи права позивачки на можливість укладення безстрокового трудового договору, відповідач свою відмову аргументував тим, що з нею був укладений строковий трудовий договір, який є чинним.

23 серпня 2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою вважати укладений строковий трудовий договір від 26 серпня 2022 року таким, що укладений на невизначений період.

Не визнаючи права позивачки на можливість укладення безстрокового трудового договору, наказом відповідача №171-К від 29 серпня 2023 року позивачку звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2.ст.36 КЗпП України.

Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, є недійсними.

Таким чином, законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.

Отже, починаючи з 7 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести ОСОБА_1 із строкового трудового договору на безстроковий, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023.

Посилання відповідача на наявність добровільної згоди позивачки щодо переведення її на строкову форму трудового договору, судом під сумнів не ставиться, оскільки такі вимоги визначені статтею 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту». Проте така згода працівника була очевидно єдино можливою, безальтернативною формою укладення строкового договору за умовами дії чинної на час укладення такого договору норми Закону. Однак вже із 7 лютого 2023 року такі вимоги закону визнано неконституційними. Як убачається із встановлених обставин справи, позивачка тривалий час працювала у відповідному закладі, останні три роки повторно подавала заяву на продовження дії договору, оскільки іншого порядку, аніж укладення строкового договору, норма чинного спеціального законодавства не передбачала. Після ухвалення Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023 позивачка знову висловила своє бажання продовжити дію трудового договору безстроково, ще до закінчення дії укладеного нею з навчальним закладом строкового договору.

Таким чином, відповідач мав вирішувати питання щодо можливості задоволення чи відхилення пропозиції позивачки щодо укладення безстрокового договору, а не обмежуватись висновком про те, що сам факт закінчення строкового трудового договору є підставою для припинення трудових відносин. З урахуванням викладеного, висновок суду в частині незаконного звільнення позивачки є обґрунтованим і відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна вимога про поновлення на роботі є похідною вимогою від вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи з якою позивачка не зверталася та те, що суд вийшов за межі заявлених вимог беручи до уваги доводи позивачки про незаконність наказу про звільнення не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Статтею 235 КЗпП України чітко визначено спосіб захисту особи, яку звільнено незаконно, а саме звернення до суду із позовною вимогою про поновлення на роботі. Відповідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Тобто у разі заявлення вимог «про поновлення на роботі» суд повинен перевірити наказ (розпорядження) на відповідність законові. Діючим законодавством України не встановлено необхідність заявлення окремої вимоги про скасування наказу (розпорядження) про звільнення, оскільки вимога «про поновлення на роботі» по своїй суті обумовлює необхідність дослідження (перевірки) такого на предмет відповідності діючому законодавству України; крім того, підставою для поновлення особи на роботі безпосередньо є рішення про поновлення, а не рішення про скасування відповідного наказу (розпорядження). Апеляційний суд вважає, що вимога позивачки про поновлення на посаді вчителя є належним та ефективним способом захисту її порушеного права і суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про незаконність наказу про звільнення позивачки.

Доводи відповідача про те, що укладені строкові трудові договори зберігають свою чинність, не ґрунтуються на законі та порушують конституційне право позивачки на працю.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (постанова Верховного Суду у складі колегії від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20)). Хоча сторонами і було укладено строкові договори, однак укладення їх на визначений строк було обумовлено не згодою сторін, а обмеженнями, встановленими у законодавстві, які в подальшому були визнані дискримінаційними.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що позивачка, до18 березня 2020 року, коли набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, працювала в навчальному закладі постійно.

Після набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20), висловила пропозицію щодо укладення безстрокового трудового договору, що відповідає її дійсній волі. Тому, колегія суддів вважає, що факт закінчення строкового трудового договору за встановлених у справі обставин не давало відповідачу правових підстав для звільнення позивачки у зв`язку із закінченням строку трудового договору. За наведених обставин, наказ №171-К від 29 серпня 2023 року про звільнення позивачки не може вважатися законним, і є таким, що порушує права позивачки на працю. Тому висновок суду першої інстанції про поновлення позивачки з 29 серпня 2023 року на посаді вчителя української мови та літератури відповідає вимогам закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Між тим, позивачка не заявляла вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 липня 2023 року у справі №738/31/22 та від 12 липня 2023 року у справі №125/15154/20, від 30 жовтня 2019 року у справі №310/2284/17, від 14 вересня 2022 року у справі №752/3341/19, від 11 жовтня 2023 року у справі №288/1537/20.Так, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). Висновки, викладені в постановах, на які посилається скаржник не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимоги позивачки про зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу, оскільки така вимога не є належним способом захисту порушеного права позивачки, як зазначалося вище, належним способом захисту порушеного права є поновлення позивачки на посаді вчителя української мови та літератури з 29 серпня 2023 року без обмеження строку дії трудового договору. Тому оскаржуване рішення в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимоги позивачки про зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу.

Що стосується заяви представника позивачки ОСОБА_3 про залишення апеляційної скарги відповідача без руху колегія суддів зазначає наступне. Апеляційна скарга Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області надійшла до апеляційного суду 16 квітня 2024 року в якій скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2924 року, зазначивши причини пропуску строку та надав докази отримання копії повного судового рішення. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду. На час винесення вказаної ухвали в матеріалах справи були відсутні докази отримання скаржником апеляційної скарги через систему електронний суд, на підставі ч.2 ст.354 ЦПК України скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження. Оскільки питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вирішено судом, то заява представника позивачки про залишення апеляційної скарги скаржника без руху не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представником позивачки заявлено клопотання про закриття апеляційного провадження, яке обґрунтовано тим, що апеляційну скаргу Болехівського ліцею №2 «Науковий» підписано не керівником ОСОБА_2 , а іншою особою. ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що апеляційна скарга підписана ним власноручно. Належних доказів на спростування вказаних обставин, представником позивачки не надано, у зв`язку з чим клопотання про закриття апеляційного провадження не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, при зверненні до суду із позовом, позивачем було заявлено такі позовні вимоги: про поновлення на роботі та зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу. Колегія суддів вважає, що вимога про зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому є однією вимогою немайнового характеру і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогою про поновлення на роботі під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

При зверненні до суду підлягав сплаті судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 1073, 60 грн (2684 *0, 4=1073, 6 грн).

Згідно з п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Отже, під час звернення до апеляційного суду підлягав сплаті судовий збір за вимогу немайнового 1 610,40 грн за (1 073,60 грн*1,5= 1 610,40 грн).

Скаржником при подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1610, 40 грн (а.с.148), за одну немайнову вимогу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу задоволено частково.

У п.36 постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що имога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Враховуючи, що апеляційну скаргу Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області задоволено частково, то з скаржника в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 536, 80 грн (50% від вимоги немайнового характеру).

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому відповідачу підлягає компенсації судовий збір 50% судового збору за вимогу немайнового характеру, за подання апеляційної скарги у розмірі 805, 20 грн. за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2024 року скасувати в частині зобов`язання Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу та в частині стягнення з Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області 1073,60 грн в дохід держави судового збору.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області укласти безстроковий договір з ОСОБА_1 шляхом винесення відповідного наказу відмовити.

Стягнути з Болехівського ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, , який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 12, м. Болехів Івано-Франківської області в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 536,80 грн.

Компенсувати Болехівському ліцею №2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області, , який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, 12, м. Болехів Івано-Франківської області за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 805,20 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 червня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський