ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
19 грудня 2024 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участі секретаря Омельчук С.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-
В жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 117 037, 60 грн. та судового збору в сумі 1 211,20 грн., посилаючись на те, що 28.06.2024 року о 09 годині 20 хвилин в місті Фастів на перехресті вулиць Зигмунда Козира та вулиці Небесної сотні, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля OPEL ASTRA, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який належить йому на праві власності та транспортного засобу - моторолера HONDA DIO (без державної реєстрації) під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В результаті порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_3 було нанесено шкоду транспортного засобу позивача.
01.07.2024 року між позивачем та ТОВ «Клевер Експерт» було укладено договір про проведення оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки OPEL ASTRA державний номерний знак НОМЕР_1 , за що було сплачено послуги з оцінкою матеріального збитку у сумі 4 500 грн. Звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №266/07-24 від 10.07.2024 р. встановлено вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу у розмірі 72 492 грн.
Вказаним Звітом встановлено, також, вартість матеріального збитку з урахуванням податку на додану вартість у розмірі 44 500 грн. 31 коп.
Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2024 року у справі №381/3230/24 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, ОСОБА_2 визнано винною в ухиленні від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання неповнолітнього сина, яким в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення) було нанесено шкоду автомобілю позивача.
Позивач зазначає, що оскільки вина відповідача щодо пошкодження його транспортного засобу повністю встановлена Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2024, то вважає, що з відповідача підлягає стягненню сплачена сума послуг з оцінки матеріального збитку в розмірі 4 500 грн., сума вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу в розмірі 72 492,29 грн., та сума вартості матеріального збитку в розмірі 44 500,31 грн., а також, сума судового збору в розмірі 1 211,20 грн., сплачена при поданні даної позовної заяви до суду.
Ухвалою судді від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
26.11.2024 представник відповідачки адвокат Довженко Р.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у позові ОСОБА_1 відмовити. Відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки він не відповідає вимогам цивільного законодавства, а обставини, на які посилається позивач не доведені належними та допустимими доказами.
Учасникам справи було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.
28.06.2024 року о 09 годині 20 хвилин в місті Фастів на перехресті вулиць Зигмунда Козира та вулиці Небесної сотні, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля OPEL ASTRA, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який належить йому на праві власності та транспортного засобу - моторолера HONDA DIO (без державної реєстрації) під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
01.07.2024 року між позивачем та ТОВ «Клевер Експерт» було укладено договір про проведення оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки OPEL ASTRA державний номерний знак НОМЕР_1 , за що було сплачено послуги з оцінкою матеріального збитку у сумі 4 500 гривень. Звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №266/07-24 від 10.07.2024 р. встановлено вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу у розмірі 72 492 гривнь.
Вказаним Звітом встановлено, також, вартість матеріального збитку з урахуванням податку на додану вартість у розмірі 44 500 грн. 31 коп.
Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2024 року у справі №381/3230/24 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, ОСОБА_2 визнано винною в ухиленні від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання неповнолітнього сина, яким в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення) було нанесено шкоду автомобілю позивача.
Позивач зазначає, що оскільки вина відповідача щодо пошкодження його транспортного засобу повністю встановлена Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2024, то вважає, що з відповідача підлягає стягненню сплачена сума послуг з оцінки матеріального збитку в розмірі 4 500 грн., сума вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу в розмірі 72 492,29 грн., та сума вартості матеріального збитку в розмірі 44 500,31 грн., а також, сума судового збору в розмірі 1 211,20 грн., сплачена при поданні даної позовної заяви до суду.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позову зазначає, що позов не відповідає вимогам цивільного законодавства, а обставини, на які посилається позивач не доведені належними та допустимими доказами.
Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до змісту вказаної норм обов`язок доведення відсутності свої вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, тобто відповідача.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Положеннями п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначають обов`язок власника транспортного засобу страхувати цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.
Такий обов`язок забезпечує виплату потерпілому грошового відшкодування в розмірі суми, яка була б стягнута з власника транспортного засобу за цивільним позовом на користь третьої особи за шкоду життю та здоров`ю, а також за пошкодження або загибель належного їй майна, які виникли внаслідок аварії або іншої дорожньо-транспортної пригоди (ДТТТ) з вини страхувальника.
У випадку не виконання власником джерела підвищеної небезпеки свого обов`язку по обов`язковому страхуванню відповідальність несе Моторно транспортне страхове бюро України.
Таким чином, звертаючись до суду з заявою про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у нашому випадку, позивач зобов`язаний належним чином обґрунтувати та довести, що :
- дорожньо-транспортна подія відбулась з вини ОСОБА_3 , а не з вини самого позивача, оскільки відшкодування збитків цивільним законодавством покладено на заподіювана шкоди ;
- саме внаслідок цієї події відбулось пошкодження належного позивачу транспортного засобу та розмір завданих збитків .
При доведенні зазначених підстав довести, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 не є механічним транспортним засобом, для встановлення належного відповідача - чи є відповідачем власник транспортного засобу, чи страхова компанія.
При цьому, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У даному випадку, при зверненні з позовом до суду, позивачем свій обов`язок, визначений ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, не виконаний.
Щодо обставин, які вказують на винуватця дорожньо-транспортної події.
В матеріалах справи постанова за наслідками розгляду протоколу з обставин ДТП, що сталась 28.06.2024 як і сам протокол, яким би було зафіксовано ДТП - відсутні.
Втім, відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її вчинення не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.
Не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вина особи в дорожньо-транспортній пригоді може підтверджуватись, або спростовуватись іншими належними доказами.
Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі №645/6088/18,провадження №61-8502св21 зазначив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з постанови про притягнення відповідача до відповідальності за ч. 1 ст.184 КУпАП, ОСОБА_2 визнано винною в ухиленні від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , який рухався за кермом моторолеру та в`їхав а автомобіль, внаслідок чого транспорті засоби отримали механічні пошкодження.
Позивачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода виникла з вини водія моторолера «Хонда Діо». Посилання на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУПАП не є доказом винуватості її сина у зіткненні транспортних засобів та не є причиною виникнення дорожньо-транспортної події.
Жодних інших доказів винуватості водія моторолера до суду не подано. До адміністративної відповідальності за вчинення ДТП водій моторолера не притягувався. Жодних обставин ДТП позивачем у позові не вказано,
Тому, у даному випадку, суд погоджується з твердженнями сторони відповідача, про те, що під час виникнення події, що слугувала підставою звернення до суду вина позивача є очевидною, в той час як провину водія моторолера не доведена належними і допустимими доказами.
Щодо завданих позивачу збитків та встановлення їх розміру, суд звертає увагу на наступне.
При зверненні до суду позивачем не доведено, що пошкодження його автомобіля, виявлені 01 липня 2024 року виникли внаслідок події, яка відбулась 28 червня 2024 року, а не в інший час.
Поданий до суду звіт про оцінку вартості матеріального збитку ґрунтується на акті огляду транспортного засобу, виконаного невідомо ким, не зрозуміло на підставі якиї зафіксованих даних, невідомо на якій підставі, рукописний текст якого є нечитабельним. За таких Умов, у розумінні ст. ст. 76 -77 ЦПК України, такий доказ є неналежним, оскільки не містить відомостей щодо предмету доказування.
Щодо визначення належного відповідача, суд зазначає наступне.
При зверненні до суду з позовом про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок ДТП, позивач зобов`язаний визначити належного відповідача.
Так, у випадку заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, цивільна правова відповідальність підлягає обов язковому страхуванню, належним відповідачем є страхова компанія, з якою укладено страховий договір власником джерела підвищеної небезпеки, а у випадку невиконання цього обов`язку - Моторно транспортне страхове бюро України.
При цьому, визначаючи відповідача, позивач має належним чином обґрунтувати, чому саме він звертається до визначеного ним відповідача, чи є транспортний засіб, яким керував учасник ДТП джерелом підвищеної небезпеки, чи підлягає він обов`язковому страхуванню. А без встановлення цих обставин, суд позбавлений можливості визначити чи до належного відповідача поданий позов.
Одним з винятків, що мають наслідком відповідальність особи, є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст.7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі:ЗУ № 1961-IV).
Згідно зі ст.999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань ухвалений ЗУ № 1961-IV, яким визначені засади та процедури отримання потерпілими особами відшкодування збитків, заподіяних внаслідок ДТП.
Відповідно до ст.3 ЗУ № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно абз.1 п.22.1 ст.22 ЗУ № 1961-IV У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Як визначено ст. 3 ЗУ № 1961-IV, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно закону у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, має нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди у межах страхової суми.
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може пред`являтись безпосередньо до винної особи, навіть якщо її цивільно-правова відповідальність застрахована.
Під час вирішення такої категорії спорів при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, в силу вимог ч.1 ст.263 ЦПК України, суди мають враховувати саме вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до ч.3 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За положеннями ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вказана норма у гл.82 ЦК України, визначає особливості розподілу повної відповідальності між особою, яка заподіяла шкоду, передбачену зокрема, ст. 1166 ЦК України та її страховиком.
Так, ст. 1194 ЦК України, передбачає обов`язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, за недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди завданої нею, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням.
Таким чином, сплата страхової виплати (страхового відшкодування) в межах застрахованої відповідальності покладена законодавцем саме на страховика.
Положення ст.1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.
Право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди та кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити відшкодування виникають на підставі настання страхового випадку, - ДТП.
При цьому, зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди та відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує визначений полісом ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди, виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за ЗУ № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема, на суму франшизи, чи якщо страховик за ЗУ №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди, її винуватець від обов`язку відшкодувати завдану шкоду не звільняється, але цей обов`язок може розподілятись між ним та страховиком у випадку наявності, на момент настання страхового випадку, укладеного (діючого) між ними договору страхування.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20.
Отже, враховуючи обставини справи, а саме: відсутність доказів винуватості відповідача у вчиненні ДТП, що мала місце 28.06.2024, відсутність доказів наявності на дату ДТП чинного полісу позивача, недоведеність розмір завданих збитків, наявних після ДТП, оскільки подія не зафіксована належним чином, спростування відповідачем презумпції заподіювача шкоди та незалучення належного відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст.4-13, 76-89, 258-273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 623-625, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, Правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, суд,
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24.12.2024.

Суддя Л.М.Ковалевська