Справа № 740/6188/23
Провадження № 2/740/131/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

установив:

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ; на 1/3 частку вказаного житлового будинку за набувальною давністю, що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; на 1/6 частку цього будинку, що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовано тим, що з 2007 року позивач володіє будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який ні за ким не зареєстровано. У 1997 року позивач проживав у вказаному будинку, так як був змушений доглядати за хворим батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщину після його смерті отримала відповідачка ОСОБА_2 сестра позивача, яка на цей час мешкає в м. Санкт-Петербург, є громадянкою Росії, та не має можливості приїжджати в Україну і утримувати будинок. Відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спірного будинку, але не зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. Згодом вона повідомила, що відмовляється від будинку та не бажає реєструвати своє право власності.

До вступу ОСОБА_2 у спадщину власниками спірного будинку були: ОСОБА_4 баба позивача, якій належала 1/6 частка будинку; ОСОБА_6 тітка позивача, якій належала 1/3 частка будинку, та ОСОБА_5 батько позивача, якому належала 1/2 частки будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , після смерті яких ніхто не звертався до нотаріуса щодо оформлення спадкових справ.

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Ніжинської міської територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, але у задоволенні позовних вимог було відмовлено з підстав подання позову до неналежного відповідача.

Позивач добросовісно заволодів спірним житловим будинком та продовжує відкрито та безперервно володіти ним більше 10 років (починаючи з 2007 року). За власні кошти позивач виконує ремонт у будинку, оплачує комунальні послуги. У зв`язку з тим, що відповідачка відмовилась від своєї частки на будинок, а власників 1/3 та 1/6 частки на будинок немає, позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на увесь будинок за набувальною давністю.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13 листопада 2023 року 09-00 год., яке у подальшому неодноразово відкладалося, востаннє на 30 квітня 2024 року 15-00 год.

У підготовче засідання сторони не з`явилися.

До суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представника відповідачки ОСОБА_2 адвокат Негода К. О., яка діє на підставі ордеру серії АІ № 1428215, повноваження якої не обмежуються, подала до суду заяву про розгляд справи за її та відповідачки відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Також у матеріалах справи міститься заява відповідачки ОСОБА_2 , в якій вона зазначила, що з об`єктивних обставин не може бути присутньою в судовому засіданні, оскільки станом на цей час вона проживає в м. Санкт-Петербург Російської федерації, а тому її інтереси представляє представник. Повідомила, що ніколи не доглядала за майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не претендує на нього. Їй відомо, що ОСОБА_1 опікувався вказаним будинком, а тому вона не заперечує проти визнання права власності на будинок за її братом ОСОБА_1 .

Представник відповідача Ніжинської міської ради Лях О. М. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України.

Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки у підготовчому засіданні відповідачі визнали позов, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом установлено, що станом на 31.12.2012 житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 1/6 частина, ОСОБА_6 1/3 частина, ОСОБА_5 1/3 та 1/6 частини (а. с. 10).

Відповідно до технічного паспорта від 22 листопада 2018 року, інв. справа № 1121, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 22 листопада 2018 року власниками указаного будинку є: ОСОБА_4 1/6 частки, ОСОБА_6 1/3 частки, ОСОБА_5 1/2 частки.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 19).

З копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_4 , убачається, що право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в рівних частинах на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.10.1951.

Після смерті ОСОБА_4 спадщину на 1/6 частку вказано житлового будинку прийняв ОСОБА_5 , інша 1/6 частка залишилася відкритою для інших спадкоємців (а. с. 119).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 18).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 20).

У спадковій справі № 417/2000, заведеній до майна померлого ОСОБА_5 , міститься заповіт, відповідно до якого все своє майно ОСОБА_5 заповів дочці ОСОБА_2 (а. с. 99).

Відповідачка, як спадкоємиця ОСОБА_5 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 (а. с. 104).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ні за ким не зареєстровано (а. с. 16).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Разом з цим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S.v. the United Kingdom, №10741/84).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті (див. ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви №45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (п. 50 рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини»).

Зі справи вбачається, що позивач добросовісно заволодів спірним будинком і продовжував відкрито, безперервно володіти будинком з 2007 року, тобто більше десяти років, чого не заперечували відповідачі, а тому в силу вимог ст. 344 ЦК України він набув право власності на спірні частки в будинку за набувальною давністю.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

При цьому суд ураховує позицію відповідачки ОСОБА_2 , яка фактично відмовилася від своєї частки в указаному будинку на користь позивача, визнала позов, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Зі справи не вбачається, що визнання за позивачем права власності на вищевказані частки в будинку за набувальною давністю, порушить права чи законні інтереси інших осіб.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 200, 206, 247, 263 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) право власності за набувальною давністю на 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; закордонний паспорт № НОМЕР_4 , виданий 3RUS3 08.08.2017).

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) право власності за набувальною давністю на 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) право власності за набувальною давністю на 1/6 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко