Номер провадження: 22-ц/813/604/24
Справа № 522/4468/21
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шаповалов Руслан Юрійович на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2021 вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, проте не проживає в зазначеній квартирі понад один рік без поважних причин (з 01.08.2016), не здійснює платежів за надання комунальних послуг, в утриманні житла участі не бере, особистих його речей у квартирі немає і квартирою він не цікавиться. Утримання квартири протягом багатьох років здійснювалося колишнім власником, а наразі здійснюється позивачем. Перешкоди у користуванні житловим приміщенням відповідачеві позивачем та членами її сім`ї не чиняться. Окрім того, вказувала, що відповідач вчиняв дії, що були спрямовані на руйнування житлового приміщення, а саме вчинив умисну пожежу, що могло спричинити руйнування квартири та завдати шкоди здоров`ю і життю позивача та її родини.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона не підтримує зв`язок з відповідачем, а реєстрація останнього порушує її право на вільне користування і розпорядження майном, просила суд з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шаповалов Р.Ю. звернулась до суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень.

Відповідачу ОСОБА_2 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на всі відомі суду адреси місця їх проживання та реєстрації, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 136).

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).

Таким чином, оскільки судова повістки-повідомлення про судове засідання неодноразово направлялись листом рекомендованою кореспонденцією, відповідачу на всі відомі суду адреси місця його проживання та реєстрації та враховуючи, що ОСОБА_2 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Згідно статі 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М. С., зареєстрованого в реєстрі за №14, належить квартира АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 січня 2021 року, індексний номер 240989924.

В судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є її братом.

Згідно відомостей, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Д3-16330-ф/л, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані такі особи:

-ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації особи 26.01.2021;

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 26.01.2021;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації особи 30.01.2008;

-ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації особи 07.03.2008;

-ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації особи 04.01.2018;

-ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації особи 21.01.2021;

-ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації особи 21.01.2021.

Відповідно до листа Одеського міського управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області від 17.07.2020 за №2063 підтверджено факти пожежі, що сталися 09.08.2016 в житловій квартирі АДРЕСА_1 .

Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 04 березня 2021 року, складеним ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та засвідченим начальником дільниці №1 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» ОСОБА_11 , встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 , починаючи з 01 серпня 2016 року по дату підписання даного акту фактично не проживає ОСОБА_2 , який там зареєстрований. При огляді приміщення за адресою АДРЕСА_3 на дату підписання даного акту не були виявлені особисті речі ОСОБА_2 . По відношенню до ОСОБА_2 перешкод у користуванні приміщенням за адресою АДРЕСА_3 зафіксовано не було.

Згідно копій квитанцій про сплату за надані житлово-комунальні послуги, отримувач КП «ЖКС «Фонтанський», платниками є ОСОБА_12 та ОСОБА_4 .

В позовні заяві ОСОБА_1 вказала, що вона не підтримує зв`язок з відповідачем, а реєстрація останнього порушує її право на вільне користування і розпорядження майном, просила суд з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 є власником квартири з 19 січня 2021 року, а з позовними вимогами до відповідача у цій справі про визнання його таким, що втратив право користування житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, як особу, яка понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі, що належить позивачу, звернулася до суду у березні 2021 року, тобто, до спливу строку, передбаченого ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку вона посилається.

Тому з урахуванням, що з часу, коли позивач стала власником квартири 19 січня 2021 року, та на момент звернення позивача до суду з цим позовом 15 березня 2021 року не минув строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України для звернення позивача з цими позовними вимогами, позов є передчасним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , однак апеляційний суд вважає за необхідне доповнити рішення суду в частині мотивування підстав для відмовити в задоволенні позовних вимог, наступним.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява №10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява №1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявності яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, в даному випадку саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять достатньо доказів, того що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_3 , без поважних причин понад один рік.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач ОСОБА_1 є власником вищезазначеної квартири з 19 січня 2021 року, а з позовними вимогами до відповідача у цій справі про визнання його таким, що втратив право користування житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, як особу, яка понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі, що належить позивачу, звернулася до суду у березні 2021 року.

Апеляційний суд також звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , лише з 26 січня 2021 року.

При цьому, ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі з 07 березня 2008 року, том суд першої інстанції мав об`єктивні сумніви щодо тверджень позивачки, що відповідач не проживає в квартирі без поважних причин з 01 серпня 2016 року, як вбачається з матеріалів справи, безпосередньо ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі з 26 січня 2021 року.

Апеляційний суд також звертає увагу на твердження ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що пожежа в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка сталась 09 серпня 2016 року відбулась внаслідок умисних дій відповідача ОСОБА_2 , при цьому також стверджує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 01 серпня 2016 року.

Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача такими, що втратили право користування житлом, позивачка не довела належними доказами, що реєстрація відповідача у даному житлі порушує її права щодо користування квартирою та наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника.

Колегія суддів також вважає, що позивачка ОСОБА_1 не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ні нагальність потреби у такому виселенні.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Таким чином, оскільки висновок суду першої інстанції, про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є вірним, однак не в достатній мірі обґрунтованим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне доповнити рішення суду в частині мотивування підстав для відмовити в задоволенні позовних вимог, в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, ч. 1 ст. 376, 381384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шаповалов Руслан Юрійович задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2021 року змінити, доповнивши мотивами відмови у задоволенні позову, викладеними у цій постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 08 квітня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк