Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.05.2024 Справа №607/10916/23 Провадження №2/607/237/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача - адвоката Жеребецької І.О., представника відповідача - адвоката Гуцалюк А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька та стягнення аліментів,

УСТАНОВИВ:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, зареєстрованого 23 грудня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2035. Також, просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, просить суд стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання мальолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 11319,24 гривень, що складає 1/4 частину доходу платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що протягом останніх років сімейні відносини в них погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до їх фактичного припинення. Незважаючи на те, що відповідач перебуває за кордоном на роботі, він матеріально не турбується про сім`ю. Позивачка переконана, що її чоловік не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім`ї, не здатний підтримувати нормальну атмосферу в родині, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї. Сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейних відносин не підтримують. За таких обставин позивачка не бажає зберігати шлюбні відносини, оскільки вони носять виключно формальний характер, а тому подальше примирення є неможливим та недоцільним. Більше того, відповідач не цікавиться життям та здоров`ям доньки, з часу її народження не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, що є підставою для стягнення аліментів. Крім того, на неодноразові звернення до відповідача з проханням надати згоду на реєстрацію місця проживання доньки, останній проявив повну байдужість, з відмовкою самостійного вирішення позивачкою виниклої проблеми, чим порушує права дитини. Вона повністю опікується інтересами і потребами дитини, займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Таким чином, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме інтересам, перш за все, самої дитини. Позивачка має можливість забезпечити належні умови проживання доньки, повною мірою займатися її вихованням, від чого відповідач самоусунувся. Тому, враховуючи незгоду батька на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, позивачка змушена звернутися до суду із вимогами про визначення місця її проживання, де дитина фактично проживає, та отримання дозволу на здійснення реєстрації місця проживання дитини без згоди батька. З цих підстав, просить суд позов задоволити.

23.08.2023 Судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий представником відповідача - адвокатом Гуцалюк А.Р., згідно якого сторона відповідача не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за місцем проживання матері, без згоди батька.

Разом з тим, сторона відповідача не визнає позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 11 319,24 грн, що складає 1/4 частину доходу платника податків, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.Під доходом слід вважати грошовий засіб отриманий в результаті господарської діяльності за визначений термін. Системний аналіз вищевикладеного дає можливість дійти висновку про те, що для реалізації права позивача на отримання аліментів в твердій грошовій сумі, як частки від доходу відповідача, сторона позивача повинна надати докази того, що ОСОБА_2 є платником податків та отримує дохід. Проте, ОСОБА_2 не отримує жодних доходів. Що стосується твердження сторони позивача про ніби то, наявності джерела доходу ОСОБА_2 за кордоном та долучення до позовної заяви трудового договору, зазначає, що частина документів долучених до позову, зокрема трудового договору, не є доказами, в розумінні ст.95 ЦПК України, а тому сторона позивач не вправі посилатись на них, як на обґрунтування своїх доводів. Як слідує з матеріалів справи, долучений документ у формі трудового договору не забезпечений офіційним перекладом відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на це він не може вважатись письмовим доказом. Ввважає, що розмір аліментів повинен бути обрахований виходячи з того, що відповідач не має доходу і складати 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на момент розгляду справи становить 1136 грн.

28.08.2023 Судом зареєстрована відповідь на відзив подана представником позивача - адвокатом Жеребецькою І.О., яка мотивована тим, що при зверненні до суду позивачкою зазначено, що відповідач проживає у Федеративній Республіці Німеччина і офіційно працевлаштований на фірмі SONO Rohbau GmbH (за адресою: Бьоттгерштрассе, 02 Брауншвейг, Федеративна Республіка Німеччина, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_4 ). За умовами трудового договору відповідача його трудові відносини розпочалися з 11 квітня 2022 року і триватимуть протягом необмеженого часу. Представником відповідача не спростовано факт працевлаштування відповідача ОСОБА_2 на фірмі SONO Rohbau GmbH (за адресою: Бьоттгерштрассе, 02 Брауншвейг, Федеративна Республіка Німеччина) та неотримання доходу закордоном. Таким чином, єдиним офіційним доходом відповідача є виконання трудових обов`язків закордоном. Посилання відповідача на те, що позивачка повинна надати докази того, що ОСОБА_2 є платником податків та отримує дохід на території України не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем чітко зазначено, що відповідач проживає закордоном, де офіційно працевлаштований у Федеративній Республіці Німеччина із зазначеним джерелом і розміром його заробітку. Варто зауважити, між державами Україна та Федеративною Республікою Німеччина укладено Договір на правову допомогу, інформація про що розміщена на офіційному сайті Міністерства юстиції України https://miniust.gov.ua/. Відтак позивачкою вірно обґрунтовано та визначено розмір аліментів, виходячи з фінансових можливостей та щомісячного доходу відповідача у розмірі 45277,00 грн. в співвідношенні до іноземної валюти - 1156,50 євро, отриманого від працевлаштування закордоном в сумі 11319,24 грн., що складає 1/4 частини його щомісячного доходу. Оскільки батько дитини - відповідач по справі проживає закордоном, а спільна донька проживає разом з матір`ю в Україні, тобто позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійній турботі, контролі за дитиною, що потребує більших моральних витрат, а ніж періодичні зустрічі. Окрім цього, слід врахувати вік дитини та її потреби, рівень соціального життя країн, в яких проживає платник аліментів та їх одержувачка, а тому зазначена сума аліментів в сумі 11319,24 грн. забезпечить належний та гармонійний розвиток дитини. Вказана відповідачем сума у розмірі 1136,00 грн. жодним чином не покриватиме витрат на розвиток та утримання дитини. Аналізуючи доводи представника відповідача у відзиві на позов, вони зводяться виключно до того, щоб уникнути сплати аліментів на належне утримання малолітньої доньки. Тому, просить суд позов задоволити.

Ухвалою судді від 06.07.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02.08.2023.

Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2023 постановлено матеріали цивільної справи направити до Управляння сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для дачі висновку, щодо доцільності визначення місця проживання дитини, що відображено в протоколі судового засідання.

Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 12.03.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині розірвання шлюбу між сторонами, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за місцем проживання матері, без згоди батька. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів вважає, що розмір аліментів повинен бути обрахований виходячи з того, що відповідач не має доходу і складати 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на момент розгляду справи становить 1136 грн.

У судове засідання уповноважений представник третьої особи Управляння сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не з`явився, подавши до суду заяву про здійснення розгляду справи без участі представника за наявними матеріалами у справі.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 23 грудня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2035.

За час спільного подружнього життя у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 23.12.2020 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя в сторін не склалося, між ними припинилися подружні стосунки, та вони перестали вести спільне господарство.

Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер.

Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них.

На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що сторони не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, оскільки позивач підтримує викладені в позові обставини, натомість відповідач в цій частині позов визначє, суд вважає, що шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору.

Щодо стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, Суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В матеріалах справи міститься достатньо доказів, які доводять те, що ОСОБА_1 , має задовільні житлово-побутові умови, даних, які б негативно характеризували ОСОБА_1 в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Натомість відповідач позов, в частині визначення місця проживання малолітньої доньки разом із позивачем визнає, та не заперечує, щодо визначення місця проживання доньки з матір`ю.

Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає з матір`ю ОСОБА_1 , без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від 03 травня 2023 року складеним головою правління ОСББ «Симоненка 1+» Романчак Оксаною за участю свідків - сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Як вбачається із висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки і піклування вважає доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, часткове визнання позову відповідачем, який не заперечує, щодо того щоб малолітня дочка залишилася проживати з позивачем, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо стосується позовної вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, Суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частинами першою та другою статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За приписами частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису відповідно до Закону України «Про особливості надання публічних (електронних публічних) послуг», або засвідчується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису нотаріуса (частина п`ята статті 7 Закону).

Відповідно до пункту 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року (далі - Порядок), місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Пунктами 17, 33, 51, 64, 65 Порядку зазначено, що згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису; подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування); подання заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників.

При розгляді даної справи по суті встановлено, що відповідач письмової згоди на реєстрацію місця проживання дитини за місце проживання матері не надав. При цьому за відсутності письмової згоди батька дитини позивач позбавлена можливості зареєструвати малолітню дитину за адресою свого проживання. Натомість, при розгляді справи відповідач позов в цій частині визнав та не заперечив, щодо реєстрації місця проживання доньки за місцем проживання позивача. Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання дитини породжує правову невизначеність як для позивача так і для дитини, та на переконання суду порушує права позивача на вибір зареєстрованого місця проживання дитини. Тому, з огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, в цій частині, та необхідність їх задоволення.

Щодо стосується позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, Суд зазначає наступне.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Проте, у кожному конкретному випадку суд визначає розмір аліментів, виходячи із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, позивачкою ОСОБА_1 належними доказами не обґрунтовано позов в частині стягнення аліментів на малолітню дочку у розмірі саме 11 319,24 гривень.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, відповідач за період з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2023 року жодних доходів не отримував, що стверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить стоматологічний кабінет, загальною площею 57,2 кв.м. в АДРЕСА_2 . Однак, чи отримує він дохід від діяльності вказаного стоматологічного кабінету не відомо та позивачем дана обставина не доведена.

Натомість, долучений позивачем до матеріалів справи трудовий договір відповідача із фірмою SONO Rohbau GmbH, Судом до уваги не приймається, оскільки в матеріалах справи наявна лише його копія, а не оригінал, а тому неможливо встановити його дійсність.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини сторін на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення, а тому із відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на утримання мальолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3000 (Три тисячі) гривень, щомісячно, починаючи із 15.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків.

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому із відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1 211, 20 грн, та в користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею при зверненні до суду судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу, визнання місця проживання дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька в розмірі 3 220, 80 гривень.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 133, 141, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, 19, 110, 112, 141, 160, 161, 171 Сімейного кодексу України, Декларацією з прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959р., Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., Постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 грудня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2035.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання мальолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3000 (Три тисячі) гривень, щомісячно, починаючи із 15.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 220, 80 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави 1073,60 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреси адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 .

Третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, бульв. Шевченка, 1, м. Тернопіль, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич