Дата документу 19.06.2024 Справа № 323/1613/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 323/1613/20 Головуючий у І інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/981/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мухіної Людмили Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Оріхівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Оріхівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Оріхівський ВДРАЦС у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Оріхівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту батьківства.

В обґрунтування позову зазначено, що упродовж 1979 - 2003 р.р. його мати ОСОБА_5 зустрічалась з ОСОБА_6 , в результаті цих стосунків ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач.

У зв`язку з тим, що на час народження ОСОБА_2 , шлюб між батьками не було зареєстровано, при реєстрації народження дитини, мати дала йому своє прізвище, а по батькові вказала відповідно до імені його батька - ОСОБА_7 . Відомості про батька були внесені до актового запису відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті батька відкрилась спадщина та позивач є спадкоємцем першої черги за законом, як син померлого ОСОБА_6 . Для прийняття спадщини йому необхідно підтвердити родинний зв`язок з померлим, оскільки він не був записаний батьком в актовому записі про народження.

За життя ОСОБА_6 визнавав себе батьком позивача, дбав про нього, матеріально допомогав та брав участь у його вихованні. Батьки так і не одружились, оскільки бабуся ОСОБА_8 до самої смерті (ІНФОРМАЦІЯ_11) була проти їх шлюбу, але його, як онука, завжди визнавала.

Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 немає.

Спадкоємцями другої черги за законом після смерті батька є його рідний брат - ОСОБА_4 , який на спадкове майно не претендує. Також спадкоємцями п`ятої черги після смерті ОСОБА_6 , які претендують на спадкове майно та звернулись із заявами до Оріхівської державної нотаріальної контори, є двоюрідні брат та сестра ОСОБА_6 : ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив судвстановити факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Оріхів Оріхівського району Запорізької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 264, відносно нього та зобов`язати Оріхівський відділ ДРАЦС внести зміни до актового запису № 185 про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного ВДРАЦС Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 26.07.1980, вказавши батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 264.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 264, відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м.Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянина України.

Зобов`язано Оріхівський ВДРАЦС у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внести зміни до актового запису № 185 про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області 26.07.1980, вказавши батьком дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 264.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мухіної Л.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки вказував, що звернувся до суду з метою захисту своїх спадкових прав, про що свідчить і коло осіб, яких він визначив відповідачами, проте не заявив жодної вимоги щодо цього права, що є самостійною підставою для відмови в позові. Також зазначено, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем, який прийняв спадщину, тому навіть у разі встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_6 , він не може отримати право на спадщину після його смерті як такий, що не прийняв спадщину у встановлений законом 6-тимісячний строк. Крім того, посилаючись на позицію Верховго Суду, викладену у постанові від 04.12.2019 у справі № 697/2052/17-ц, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мухіної Л.С. зазначає, що ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, оскільки не приймав спадщини після смерті брата, натомість відповідачами у справах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. Також неправомірними скаржниця вважає посилання суду першої інстанції на норми Сімейного Кодексу, оскільки у цій справі слід було застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю, а приведені у рішенні висновки експертиз скаржниця вважає недопустимими доказами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

04 червня 2024 року до апеляційного суду надійшла заява Оріхівського ВДРАЦС у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про розгляд справи за відсутності відділу.

У судовому засіданні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мухіна Л.С. наполягали на задоволені апеляційної скарги, скасуванні рішеня суду першої інстанції та відмові в задоволені позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження наявності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_6 є його батьком, з огляду на встановлену наявність кровного споріднення та достовірність біологічного походження його від померлого.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_2 , батьками якого відповідно до свідоцтва про народження вказано ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (т.1 а.с.9), відомості про батька записані за вказівкою матері (т.1 а.с.10).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1 а.с.11).

Згідно з висновком експертного дослідження № 8-5/2020 від 16.06.2020 (т.1 а.с.17-22), складеного Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, генетичні ознаки Y-хромосоми зразка букального епітелію ОСОБА_2 збігаються з генетичними ознаками Y-хромосоми зразка букального епітелію ОСОБА_4 з розбіжністю в один локус.

З висновку експерта № 1193-МГ, складеного КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» 21.08.2023, (т.2 а.с.119-122) судом встановлено, що відповідно законам успадкування в генотипі дитини присутні тільки такі алелі, які виявляються у біологічної матері та біологічного батька. Молекулярно-генетичним аналізом встановлено: у дитини серед досліджених локусів не виявлено алелів умовно батьківського (нематеринського) походження, які б не виявлялись у припустимого батька. Таким чином встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , народженого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . Вірогідність того, що померлий ОСОБА_6 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999999%.

Батьківство ОСОБА_6 відносно ОСОБА_2 підтвердили в суді матір позивача - ОСОБА_10 та рідний брат ОСОБА_6 - ОСОБА_4 під час підготовчого провадження та подавав заяву до суду першої інстанції про визнання позову (т.1 а.с.84).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом пункту 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Обставини, передбачені частиною третьою статті 53 КпШС України, можуть підтверджуватись різними доказами. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно із якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) на сьогодні є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) становить 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має ключове значення у вирішенні спору цієї категорії справ.

Частина третя статті 53 КпШС України передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Разом із тим, не можна ігнорувати той факт, що частина третя статті 53 КпШС України із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу прийнятій у 1969 році.

Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році кардинально відрізняється від сучасних.

Крім того, у період з моменту прийняття КпШС (1969 рік) і до часу звернення

ОСОБА_2 з позовом до суду (2020 рік), в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини.

Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти

13 - 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».

Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (пункт 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikuliж v. Croatia, № 53176/99) та справу

«С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Cгlin and Others v. Romania), № 25057/11).

У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

У контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (див. справу «Лааксо проти Фінляндії» (Laakso v. Finland), № 7361/05, § 46, 15 січня

2013 року; див. також справу «Константінідіс проти Греції» (Konstantinidis

v. Greece), № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року).

Однак у контексті ДНК-тестування в провадженні щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес особи у визначенні свого батьківства не зникає з віком, а, навпаки, посилюється (справи «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland, № 58757/00), та «Паско проти Франції» (Pascaud v. France, № 19535/08).

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту першого статті 7 Конвенції про права дитини має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест

є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що

ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Отже, правильними є висновок суду першої інстанції, за встановлених обставин, щодо доведеності позовної вимоги про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо сина ОСОБА_2 , оскільки за життя він визнавав його своїм сином.

Матеріали справи не містять жодного доказу на спростування таких висновків.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про достатність поданих ним доказів та доведеність факту батьківства ОСОБА_6 щодо сина ОСОБА_2 , та з цих підстав правильно задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги відповідача вказаних висновків не спростовують та обмежуються посиланням на те, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, а оскаржуване судове рішення ґрунтується на недопустимих доказах. Колегія суддів зауважує, що, не погодившись із висновком експертного дослідження, проведеного на замовлення ОСОБА_2 , відповідач скористалась своїм процесуальним правом, подавши до суду першої інстанції клопотання про проведення посмертної молекулярно-генетичної експертизи, що суд першої інстанції задовольнив. У справі проведено судову молекулярно-генетичну експертизу, з результатами якої відповідач знов не погоджується.

Разом з тим, викладаючи заперечення на вказані висновки експертів, скаржниця не скористалась своїм правом подання клопотання про проведення повторної молекулярно-генетичної експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, апеляційний суд відхиляє, оскільки встановлені у справах, на які посилається скаржниця, судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є відмінними від справи, що переглядається. У кожній із зазначених скаржницею справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, зокрема щодо доказів, наданих на підтвердження факту батьківства.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Враховуючи вимоги ОСОБА_2 , апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги про неналежний спосіб захисту, адже повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ймовірних майбутніх заяв позивача про поновлення йому строку для звернення із завою про прийняття спадщин, апеляційний суд не приймає, адже вони ґрунтуються тільки на здогадках відповідача і не підтверджені належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а також дослідження нових доказів, зокрема у тому контексті, який, за аргументами відповідача свідчить про недоведеність юридичного факту, про встановлення якого заявлено позивачем у поданому позові.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мухіної Л.С.слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2024 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мухіної Людмили Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2024 року в цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: