Справа № 504/4127/16-ц
Номер провадження 2/504/57/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2024с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Вінської Н.В.,

при секретарі Коцар А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні селищі Доброслав Одеської області справу за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна, що є спільною власністю подружжя та за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка також діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, вселення, визначення порядку користування та стягнення збитків та моральної шкоди.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя у якому просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У обґрунтування позову зазначила, що 30.08.1993 року вона розірвала шлюб із відповідачем, за час шлюбу вони набули житловий будинок та земельну ділянку. За домовленістю між подружжям, будинок мав лишитись донці в якості сплачених аліментів на дитину, однак у 2016 році, вона дізналась, що відповідач звернувся до суду із позовом про виселення її з донькою зі спірного будинку, у зв`язку із чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка також діє від імені ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, вселення, визначення порядку користування та стягнення збитків та моральної шкоди, у якому просила суд:

-встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 30.08.1993 року по 16.09.2014 року;

-Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Визначити порядок користування житловим будинком розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальну шкоду, що станом на 01.03.2021 року складає 11200,00 грн. та моральну шкоду у сумі 20000,00 грн.

-Визнати усіх інших, окрім позивачів та відповідача, осіб, що проживають та зареєстровані у спірному будинку, такими, що втратили право на проживання та користування будинком.

У обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , у період з 20.09.1986 року по 30.08.1993 року, від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , яка є позивачем у справі, однак не зважаючи на розірвання шлюбу, вона із відповідачем проживала, як чоловік та дружина до вересня 2014 року. Зазначає, що під час шлюбу, вона з відповідачем отримала земельну ділянку по АДРЕСА_1 та побудували на ній будинок. В подальшому у 2014 році, після закінчення сімейних відносин, відповідач відмовився від своєї частки будинку на користь доньки - ОСОБА_3 , що підтверджується власноруч написаною розпискою. Станом на теперішній час, відповідач чинить їм перешкоди у користуванні будинком, вигнав їх із будинку, зміним вхідні замки на дверях та не впусках їх додому. Зазначає, що в наслідок протиправних дій відповідача, вони понесли збитки у вигляді оренди житла, які станом на 01.03.2021 року складає 11200 грн., а також матеріальну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Ухвалою суду від 07.09.2022 року, об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна, що є спільною власністю подружжя та справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка також діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, вселення, визначення порядку користування та стягнення збитків та моральної шкоди.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 адвокат Костинюк Ю.Д. у судове засідання не з`явився, надав заяву у який просив справу розглядати без його участі.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився надавши до суду відзив /т.1 а.с.64-66/, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Додатково визнав факт написання ним розписки від 06.09.2014 року.

Розглянувши об`єднанні позови, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Сторонами не заперечуються факт перебування у зареєстрованому шлюбі у період з 20.09.1986 року по 30.08.1993 року, у зв`язку із чим суд визнає зазначений факт визнаним та таким, що доказуванню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про особисту власність на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Комінтернівської селищної ради народних депутатів 22.05.1995 року, ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.11/.

Згідно державного акту серії ЯЕ №114906 ОСОБА_2 на підставі рішення Комінтернівської селищної ради від 30.05.2006 року №21-V належить земельна ділянка площею 0,072 га. /т.1 а.с.12/.

З копії технічного паспорту вбачається, що житловий будинок у АДРЕСА_1 , був побудований у період з 1995-1997 роки /т.1 а.с. 67-72/

Згідно договору іпотеки від 10.09.2007 року, ОСОБА_2 виступив у якості майнового поручителя ОСОБА_1 за кредитним договором, у якості забезпечення виконання за кредитним договором іпотекодавець надав у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку розташовані за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.162-175/.

Відповідно до акту довідки від 23.11.2016 року, складеного за участю депутата селищної ради Семенюка В.П. та сусідів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , підтверджується, що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_2 та їй донькою з квітня 1990 року у будинку АДРЕСА_2 . /т.1 а.с. 16/.

Розпискою від 06.09.2014 року ОСОБА_2 відмовився від своєї долі у житловому будинку АДРЕСА_1 на користь своєї доньки /т.1 а.с. 18/.

За результатами експертизи №21-119/214/215/216 від 29.12.2021 року, судовим експертом повідомлено про неможливість поділу домоволодіння та земельної ділянки /т.1 а.с.127-141/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 30.08.1993 року по 16.09.2014 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд критично оцінює, як доказ сумісного проживання укладання договору іпотеки та передання відповідачем спірного майна в іпотеку, оскільки зазначене жодним чином не свідчить про те, що сторони вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет.

Суд не приймає, як доказ акт довідку від 23.11.2016 року, складеної депутатом сільської ради та сусідами, оскільки у зазначеній довідці не вказано період сумісного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , не вказано, що сторони проживали, як подружжя та мали взаємні права та обов`язки.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до правої позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за ОСОБА_1 , суд виходив з того, що спірно майно було набуто у власність після розірвання шлюбу між сторонами, у зв`язку із чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення, суд враховує факт написання відповідачем розписки від 06.09.2014 року у якій ОСОБА_2 відмовився від своєї долі у житловому будинку АДРЕСА_1 на користь своєї доньки, однак зазначена розписка не породжує жодних правових наслідків та не є підставою для визнання права власності.

Відмовляючи в іншій частині об`єднаних позовів, суд виходив з того, що зазначені вимоги є похідними від встановлення факту сумісного проживання та поділу майна подружжя.

Крім того, суд зазначає, що позовна вимога про визнання усіх інших, окрім позивачів та відповідача, осіб, що проживають та зареєстровані у спірному будинку, такими, що втратили право на проживання та користування будинком, може стосуватись невизначеного кола осіб, які не є сторонами у справі.

Згідно ч. 1 України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19, провадження № 61-3071св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст. 3,74 СК та керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка також діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю, вселення, визначення порядку користування та стягнення збитків та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Одеської апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : Вінська Н. В.