КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/636/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2138/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Рейнарт І.М.,

за участю секретарів судового засідання - Котляр К.О., Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 березня 2018 року у розмірі 535 210,07 грн. станом на 25 листопада 2020 року та судові витрати у розмірі 8 028,15 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 02 березня 2018 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі, що також підтверджується копією паспорту споживчого кредиту.

Вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 25 листопада 2020 року утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», у розмірі - 535 210,07 грн., яка складається з наступного: 433 369,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у т. ч. 396 764,89 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 36 605,03 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 24 163,08 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 77 677,07 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 2-6).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 103-104).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 вересня 2023 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Білоус А.В. направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідача (а.с. 107-120).

На обґрунтування скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Вказував, що між сторонами було укладено кредитний договір, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. На підставі анкети-заяви відповідачеві було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт, та яку в подальшому було перевипущено. Тобто сторонами були досягнуті усі істотні умови договору.

У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про згоду з усіма умовами цього договору.

Із розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідача вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, частково погашала кредитну заборгованість, продовжувала користуватися кредитними коштами. Отже, заборгованість за фактично використаними коштами підтверджується належними та допустимими доказами.

Вказував, що безпідставними є висновки суду першої інстанції, що відсутні докази того, що сторони дійшли згоди стосовно розміру та порядку сплати умов щодо процентів та неустойки, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, згідно якого доказом була роздруківка із сайту позивача. У даній справі відсутні обґрунтовані заперечення відповідача та відповідні докази проти вимог позивача.

Вважає, що суд не мав жодних підстав відмовляти у задоволенні позову, адже відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на спростування заборгованості по кредиту, натомість позивачем надано належні та допустимі докази того, що відповідачу видавалися кредитні кошти, зокрема, довідка про видані картки, довідка про зміну кредитного ліміту, виписка по рахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду без змін. На обґрунтування відзиву зазначила, що позовні вимоги Банку є необґрунтованими та недоведеними (а.с. 216-219).

У судовому засіданні представники АТ КБ «Приватбанк» - Яндульський Д.В., Гордієнко В.А. , Хитрова Л.В., кожен окремо, підтримали скаргу і просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 до суду неприбула, прочас тамісце розгляду справи була сповіщена повідомленнями на зазначену нею адресу про що у справі є докази. Поштове повідомлення на 02 листопада 2023 року повернулось із відміткою працівників пошти «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим, судом апеляційної інстанції розгляд справи був продовжений із визначенням наступної дати судового засідання - 07 грудня 2023 року. Повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом 07 грудня 2023 року і 18 січня 2024 року повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи не надходили. Протокольною ухвалою суду від 07 грудня 2023 року продовжено строк для подачі відзиву ОСОБА_1 , продовжено перерву до 18 січня 2024 року. При цьому, ОСОБА_1 була сповіщена на зазначену нею особисто до апеляційного суду адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 179-181, 197-207, 210-215, 220-221).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 березня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 15).

23 червня 2020 року ОСОБА_1 підписала умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту з визначенням процентної ставки за користування кредитними грошима (а.с. 16-18).

За змістом анкети-заяви відповідач погодилася, що згідно зі ст. 634 ЦК України приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, і які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

До позову банк додав Виписку по рахунку (оригінал), Паспорт споживчого кредиту, витяг з Тарифів обслуговування преміальних карток, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк»(а.с. 19-67).

З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки: 27.07.2018 - № НОМЕР_1 до 07/19; 28.01.2019 - № НОМЕР_2 до 01/20; 24.07.2017 - № НОМЕР_3 до 07/21; 18.12.2019 - № НОМЕР_4 до 01/23 (а.с. 14).

Також було надано довідку АТ КБ «Приватбанк», згідно з якою 20.05.2019 на картці № НОМЕР_3 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 392 000,00 грн. (а.с. 13).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 березня 2018 року, укладеним між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 25 листопада 2020 року утворилася заборгованість у розмірі - 535 210,07 грн., яка складається з наступного: 433 369,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у т. ч. 396 764,89 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 36 605,03 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 24 163,08 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 77 677,07 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 7-12).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками та простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 березня 2018 року, посилався Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та Паспорт споживчого кредиту, як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 за її заявою від 02.03.2018 року було видано кредитну картку 27.07.2018 - № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/19.

За цією ж довідкою банку, ОСОБА_1 отримала й інші картки, зокрема: 28.01.2019 - № НОМЕР_2 терміном дії до 01/20; 24.07.2017 - № НОМЕР_3 з терміном дії до 07/21 та 18.12.2019 - № НОМЕР_4 з терміном дії до 01/23 (а.с. 14).

Поряд з цим матеріали справи не містять об`єктивних доказів, що вказані кредитні картки були видані на умовах пролонгації (продовження) дії кредитного договору від 02.03.2018 року з видачею кредитної картки 27.07.2018 - № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/19.

Посилання Банку на те, що 23 червня 2020 року ОСОБА_1 підписала умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту з визначенням процентної ставки за користування кредитними грошима, не може бути застосовано до кредитного договору, термін дії якого сплив 07/19 (а.с. 16-18).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 березня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово процентну ставку за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, у матеріалах справи міститься Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем ОСОБА_1 23 червня 2020 року не може вважатись складовою кредитного договору від 02 березня 2018 року, з огляду на наступне (а.с. 16-18).

Так, дослідивши наданий позивачем паспорт споживчого кредиту встановлено, що у ньому зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інше.

У розділі 7 паспорту споживчого кредиту вказано, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживча з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

У цьому ж розділі зазначено дату, до якої ця інформація, надана споживачеві ОСОБА_1 , зберігає чинність та є актуальною, а саме до 08 липня 2020 року. При цьому, як вбачається з розділу 7 даного паспорта споживчого кредиту, споживач, підписавши такий документ, підтвердив отримання пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб та фінансової ситуації споживача, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, у тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для споживача, у тому числі в разі невиконання останнім зобов`язань за таким договором.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції від 15 листопада 2016 року) передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, роздруківка підписаного відповідачем паспорта споживчого кредиту містить відомості щодо процентної ставки та орієнтовної загальної вартості споживчого кредиту. Однак, дана інформація має загальний характер та є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою).

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту не свідчить, що сторонами було погоджено розмір процентної ставки за кредитним договором, за яким було здійснено розрахунок заборгованості по процентам та який позивач просив стягнути в апеляційній скарзі.

Враховуючи, що паспорт споживчого кредиту є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою) та має інформативний характер для споживача, апеляційний суд критично оцінює можливість доведення факту належного повідомлення відповідача про умови кредитування, у тому числі щодо сплати процентів, шляхом підписання паспорта споживчого кредиту.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив.

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 24 163,08 грн. нарахованих відсотків та 77 677,07 грн. прострочених відсотків, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами 02 березня 2018 року, відсутні умови про сплату відсотків.

Крім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 396 764,89 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 36 605,03 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту.

На підтвердження видачі кредитних коштів відповідачу позивачем надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості, виписку по рахунку (оригінал), довідки про видачу відповідачу кредитних карток та зміну кредитного ліміту.

Суд першої інстанції відмовляючи в цій частині позову виходив з того, що за численними висновками Верховного Суду заборгованість за кредитом має доводитись первинними касовими документами, виписка по картковому рахунку може бути належним та допустимим доказом щодо заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, в матеріалах справи відсутня виписку по рахунку відповідача, на яку посилається представник, яка б підтверджувала вказані обставини.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18), на яку, серед іншого звертає увагу заявник у касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).

Так, позивачем до суду апеляційної інстанції було подано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 09 червня 2010 року по 20 листопада 2020 року (а.с. 124-168).

Представник апелянта - Яндульський Д.В. в суді апеляційної інстанції заявив про помилкове неврахування районним судом наданих до районного суду доказів, зокрема виписки по рахунку ОСОБА_1 .

Такі доводи апелянта підтверджуються доказами по справі, зокрема, Виписку по рахунку (оригінал) позивачем АТ КБ «Приватбанк» було подано до районного суду разом з позовною заявою, зокрема в додатках до позовної заяви (Додаток № 4), про що зазначено у поданій позовній заяві.

При цьому, з надходженням позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», посадовими особами Дарницького районного суду м. Києва не було складено акту про відсутність у додатках до позовної заяви Виписки по рахунку (оригінал), відсутні така виписка і в матеріалах справи. які надішли для розгляду до Солом`янського районного суду м. Києва.

А відтак, доводи апелянта про подання відповідного доказу до районного суду та помилкове неврахування цього доказу районним судом колегія суддів визнала обґрунтованими та з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, долучила виписку про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 на стадії апеляційного розгляду (а.с. 124-168).

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 02 березня 2018 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Разом з тим, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу ОСОБА_1 було видано кредитну картку 27 липня 2018 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/19, тобто строк дії договору закінчився 31 липня 2019 року (а.с. 14).

Доказів пролонгації договору № б/н від 02 березня 2018 року позивачем не надано та не доведено, що інші кредитні картки, зазначені у довідці АТ КБ «Приватбанк», були видані за умовами саме цього кредитного договору.

За випискою про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 за виданою 27 липня 2018 року кредитною карткою - № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/19, станом на 31 липня 2019 року рахується кредитна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 380 590 грн. 27 коп. При цьому, Банком враховано часткове погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості за вищевказаним картковим рахунком у період строку дії вказаної картки (а.с. 131-144).

Інших об`єктивних доказів погашення вказаної кредитної заборгованості відповідачкою ОСОБА_1 не надано, не встановлено таких і судом.

При цьому, суд апеляційної забезпечив право відповідачки ОСОБА_1 на спростування доводів Банку щодо непогашення кредитної заборгованості, у т.ч. продовженням перерви в судовому засіданні 02 листопада 2023 року і 07 грудня 2023 року за клопотання ОСОБА_1 , поновленням строку на подачу і приєднанням до матеріалів справи відзиву ОСОБА_1 (а.с. 197-198, 206-215)

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення районного суду не може бути визнано законним та обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявленого позову, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. При цьому, на думку колегії суддів, таке судове рішення не перешкоджає кредитору заявляти вимоги про стягнення кредитної заборгованості за іншими зазначеними кредитором договорами про відкриття карткових рахунків та виданими на їх виконання кредитними коштами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із відповідачки на користь позивача понесені судові витрати, пропорційно до частини задоволених вимог (71 %), зокрема: 5699 грн. 98 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 8 549 грн. 98 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (а.с. 1, 121).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) задовольнити частково, стягнути на його користь із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) - 380 590 грн. 27 коп.заборгованість за кредитним договором від 02 березня 2018 року.

В іншій частині позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 5699 грн. 98 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 8 549 грн. 98 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 січня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

І.М. Рейнарт