КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/6230/23-ц Головуючий у суді І інстанції Головко Ю.Г.
Провадження № 22-ц/824/7285/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 21 червня 2008 року вона перебуває із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння у зв`язку з різними поглядами на сімейні відносини, вони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Подальше перебування у шлюбі буде суперечити інтересам кожного з подружжя. Рішення про розірвання шлюбу позивачка прийняла остаточно і змінювати його не має намірів, а вжиття заходів щодо примирення подружжя не виправить стан шлюбних відносин сторін, оскільки спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів.

Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 879.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 879 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, а примушування до шлюбу не допускається, відтак наявні усі підстави для розірвання шлюбу між сторонами.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Тютюнника Г.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він та його представник не отримували від суду копію ухвали про поновлення провадження у справі та повістку із зазначенням дати та часу судового засідання.

26 грудня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Корнієнко М.С. було подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 26 грудня 2023 року, через неможливість прибути до суду та зазначено поважність причин неприбуття, а також повідомлено про бажання відповідача особисто бути присутнім під час судового розгляду для надання пояснень по суті пред`явленого позову. Проте це клопотання судом першої інстанції було проігноровано.

В оскаржуваному рішенні всупереч положенням статей 109, 112 СК України суд не встановив, що поданий позивачкою позов про розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі, а також не встановив чи будуть порушені права чоловіка - ОСОБА_1 та їх дітей у разі прийняття рішення про розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції не навів жодного доказу, який би свідчив про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим і суперечило б інтересам сторін.

Фактично районний суд вдався лише до переліку обставин, які були викладені у позовній заяві, а саме не проживання однією сім`єю, не ведення спільного господарства, не підтримання шлюбно-сімейних стосунків, окреме проживання та те, що сімейне життя не склалося, не навівши при цьому жодних доказів, які б ці обставини підтверджували.

Отже, суд першої інстанції зробив невірний висновок, що причини, які спонукали позивачку на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Жодного доказу, який би підтверджував такий висновок, судом в оскаржуваному рішенні наведено не було. Суттєвих причин для розірвання шлюбу позивачкою наведено не було. Навпаки, розірвання шлюбу протирічить інтересам, як подружжя, так і інтересам їх дітей, які потребують батьківської опіки та піклування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини виниклих правовідносин, зокрема, що вона категорично не бажає перебувати в шлюбі з ОСОБА_1 , подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, а примушування до шлюбних відносин не допускається.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Громова Н.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідач та його представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленізавчасно і належним чином, адвокат Тютюнник Г.В. надіслав клопотання про відкладення судового розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторонивідповідачав судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії справи, яка є малозначною,доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечень відзиву на неї, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 21 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 21 червня 2008 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 879.

Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З матеріалів справи вбачається, що адресою реєстрації місця проживання позивачки та дітей є: АДРЕСА_1 , а адресоюреєстрації місця проживання відповідача - АДРЕСА_2 .

Позивачка та відповідач не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, сумісне життя не склалося і ОСОБА_2 наполягала на розірванні шлюбу.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України.

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2023 року суд першої інстанції постановив ухвалу про поновлення провадження у справі та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 26 грудня 2023 року о 14 год. 30 хв.

Виконуючи процесуальний обов`язок щодо належного повідомлення учасників процесу про дату та час проведення судового засідання, суд 20 грудня 2023 року надіслав судову повістку ОСОБА_1 шляхом повідомлення на номер мобільного телефону у додатку «Viber» (а.с. 98).

Частиною тринадцятою статті 128 ЦПК України визначено, що за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до пунктів 2, 5, 6 Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23 січня 2023 року № 28, надсилання учасникам судового процесу судових повісток, повідомлень і викликів в електронній формі (далі - судові виклики) здійснюється шляхом направлення в месенджері за допомогою програмного додатку або SMS-повідомлення за допомогою автоматизованої системи документообігу суду (далі - АСДС).

Судовий виклик надсилається учаснику судового процесу за наявності відповідної заяви та технічної можливості.

Форма заяви надається учаснику судового процесу в суді або самостійно завантажується ним з офіційної сторінки суду, розміщеної на офіційному вебпорталі судової влади України. Така заява підписується власноруч або кваліфікованим електронним підписом учасника судового процесу та подається до суду. Заява не задовольняється за умови встановлення факту наявності в учасника судового процесу зареєстрованої офіційної електронної адреси.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 подав заяву про направлення йому повісток в месенджері за допомогою програмного додатку або SMS-повідомлення.

При цьому в розпорядженні суду була офіційна електронна адреса представника відповідача, зазначена нею всіх у поданих процесуальних документах у справі, однак судова повістка на вказану адресу не направлялась.

За таких обставин відповідач не був присутній в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції та не був належним чином, у встановленому законом порядку повідомлений про розгляд справи місцевим судом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 223 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення по суті спору без належного повідомлення відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, чим позбавив останнього реалізувати свої процесуальні права, в тому числі надати пояснення на спростування доводів позивачки, якими вона обґрунтовувала свої вимоги щодо предмета спору.

Внаслідок такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Отже, доводи відповідача про його неналежне повідомлення про розгляд справи 26 грудня 2023 року у Печерському районному суді м. Києва, що призвело про порушення його прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Водночас посилання апеляційної скарги на те, що при розгляді справи суд першої інстанції проігнорував клопотання представника відповідача - адвоката Корнієнко М.С про відкладення судового засідання відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки таке клопотання надійшло до районного суду 26 грудня 2023 року уже після завершення судового засідання.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи(частина друга статті 376 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) викладено правовий висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

За таких обставин районний суд не дотримався умов проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та ухвалив рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального законодавства, а відтакоскаржуване рішення суду першої інстанції про задоволення позову не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть та проживають окремо, шлюб існує лише формально і примирення не можливе.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Так, позивачка заперечувала можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, наполягала на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить її інтересам.

Натомість, у відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову та подав клопотання про надання подружжю строку на примирення.

Суд задовольнив вказане клопотання відповідача ухвалою від 15 червня 2023 року та надав сторонам строк для примирення тривалістю шість місяців до 15 грудня 2023 року.

25 грудня 2023 року позивачка подала письмові пояснення, вказавши, що наданий судом час для примирення не змінив стосунків сторін, шлюбні відносини остаточно припинені і всі можливості зберегти шлюб вичерпані, наполягала на розірванні шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивачки з відповідачем не складалося через відсутність взаєморозуміння у зв`язку з різними поглядами на шлюбні відносини, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і врахувавши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивачки, яка категорично відмовляється зберегти шлюб з відповідачем, колегія суддів, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою,дійшла висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Наявність у сторін неповнолітнього сина та малолітніх дочок не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки та/або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану та місця проживання, такі права дітей охороняються законом.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивачки з позовом до суду першої інстанції (лютий 2023 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (квітень 2024 року) пройшло більше року і за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 міг вживати всі можливі заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, що свідчить фактичне припинення спільних відносини між ним та позивачкою, остаточний розпад сім`я та неможливість її відновлення.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б унеможливлювали розірвання шлюбу відповідачем не надано, а в судовому засіданні не спростовано той факт, що подальше спільне життя подружжя є неможливим та суперечить інтересам позивачки.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та ухвалене з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 1 073,60 грнсплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 879 - розірвати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній