ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/1065/22 Номер провадження 22-ц/814/1028/24Головуючий у 1-й інстанції Кравець С.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Лебедєв Д.В.

представник відповідача ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2023 року, ухвалене суддею Кравець С.В., повний текст рішення складено - 03 жовтня 2023 року

та додаткове рішення Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Кравець С.В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держпраці в Харківській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2022 року (на підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9-22 про зміну територіальної підсудності судових справ) ОСОБА_2 звернувся до Машівського районного суду Полтавської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держпраці в Харківській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив суд: - поновити строк звернення до суду; - визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №404-к від 05.09.2022 року в частині його звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України; - поновити його на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2022 року по дату ухвалення рішення у даній справі; - стягнути з відповідача на його користь судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.

Позовна заява мотивована тим, що 01.10.2013 року він був прийнятий на посаду фельдшера швидкої та невідкладної медичної допомоги Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги по переводу, а 01.06.2015 року переведений на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП ХОР «ЦЕМД та МК». Позивач виконував функції фельдшера на території Великобурлуцької селищної територіальної громади відповідно до графіка роботи, який узгоджувався між роботодавцем та працівником, тоді як на момент звернення до суду не отримав ні наказу про звільнення, ні інших документів, які стали підставою для звільнення. Позивач зазначає, що були відсутні підстави для звільнення за прогул, оскільки у випадку відсутності працівника, безпосередній керівник повинен написати доповідну, після розгляду якої, приймається рішення про подальше розслідування, а потім складається акт про відсутність працівника на роботі. Водночас вважає, що у даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», так як станом на 25.04.2022 року Великобурлуцька селищна територіальна громада перебувала в районі проведення воєнних (бойових) дій або в тимчасовій окупації, а до вересня 2022 року працівниками невідкладної допомоги, зокрема і позивачем, надавалася допомога місцевим мешканцям окупованих територій. На початку вересня 2022 року позивачу було повідомлено, що через посилення обстрілів Великобурлуцької селищної територіальної громади та змінами у законодавстві, трудовий договір, що укладався між сторонами, призупинений на час окупації території та неможливістю медичною установою виконувати свої обов`язки, а тому більшість працівників можуть не виконувати покладені на них обов`язки та роз`яснена необхідність очікування подальшого повідомлення про вирішення питання про відновлення трудових відносин. Після 11.09.2022 року територія була деокупована. На початку жовтня 2022 року позивачу стало відомо, що він звільнений з займаної посади, тоді як при звільненні працівника у зв`язку з прогулом має бути дотримано певну процедуру звільнення, а у даному випадку відсутнє будь-яке оформлення (фіксація) відповідачем факту вчинення ним дисциплінарного порушення норм трудової дисципліни та порядку застосування дисциплінарного стягнення, що передбачено ст.ст. 147,149 КЗпП України. Так, відповідачем йому не було надано у будь-якій формі наказ про застосування дисциплінарного стягнення у формі звільнення для можливості ознайомитись із його змістом, підставами та обґрунтуванням цього, в тому числі під розписку, як того вимагає вищевказана стаття КЗпП України. Позивачем неодноразово вживалися заходи для отримання копії наказу про звільнення та документів, що стали його підставою, але у відповідь на адвокатський запит відповідачем повідомлено про неможливість надання відповіді, зокрема на адвокатський запит, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості збирання доказів до подання позову.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №404-к від 05.09.2022 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 06 вересня 2022 року.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2022р. по 28.09.2023р. у розмірі 223 728,84 грн., з якої необхідно утримати податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь держави судовий збір в розмірі 4 385,08 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі піддано негайному виконанню.

Рішення, в частині виплати заробітної плати, підлягає негайному виконанню, але не більше ніж за один місяць, в розмірі 17 705,16 грн., з якої необхідно утримати податки та інші обов`язкові платежі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк звернення позивача до суду не був пропущений, оскільки п.1 Прикінцевих положень КЗпП є безумовним та не пов`язує необхідність поновлення строку з будь-якими поважними причинами. Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідачем оголошувався простій, таких доказів не надано і позивачем, а відтак суд визнав доводи позивача в цій частині безпідставними. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача та підтвердження факту порушення ним трудової дисципліни. Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки смт. Великий Бурлук, де знаходилося робоче місце позивача, з 24.02.2022р. по 10.09.2022р. перебувало в окупації, а тому відсутність позивача на робочому місці та, як наслідок, звільнення за прогул у період з 01.09.2022 року по 05.09.2022 року не підтверджене належними та допустимими доказами, той факт, що позивач здійснював колабораційну діяльність, що могло бути підставою для його звільнення, не підтверджене відповідним обвинувальним вироком суду або, принаймні, фактом звернення до правоохоронних органів, а відтак, суд дійшов висновку, що позивач був звільнений з роботи незаконно, а тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

10.10.2023 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Лебедєва Д.В. про ухвалення додаткового рішення суду та долучення доказів понесення судових витрат (т.2 а.с. 26-28).

Заява мотивована тим, що у позовній заяві зазначено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., докази понесення витрат будуть надані суду до ухвалення рішення суду або протягом п`яти днів після його ухвалення. Просив суд долучити до матеріалів справи належним чином засвідчені копії договору про надання правничої допомоги №б/н від 17.10.2022 року, акту виконаних робіт від 03.10.2023 року, товарного чеку від 03.10.2023 року; ухвалити додаткове рішення у справі, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Додатковим рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2023 року заяву адвоката Лебедєва Дмитра Володимировича про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині заяви відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви та адвокатського запиту, а відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що визначений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є завищеним і не є співмірним і пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги у 2022 році, складності справи, а тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача до 3 000,00 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв до уваги лише доводи позивача, фактично проігнорував фактичні обставини справи. Вказує, що дисциплінарне стягнення було застосоване до позивача у відповідності до вимог чинного законодавства. Посилається на те, що у відповідності до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженого наказом №309 від 24.02.2022 року, Великобурлуцька територіальна громада перебувала під тимчасовою окупацією рф у період з 24.02.2022 року по 10.09.2022 року. ОСОБА_2 з 01.09.2022 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території, розпочав роботу на підприємстві, так званій «скорой помощи» держави-агресора. Тобто, починаючи з 01.092022 року, ОСОБА_2 , погодившись на роботу на підприємстві іншої держави, фактично відмовився та перестав виконувати функції фельдшера з медицини невідкладних станів у відповідача. Про причини відмови працювати у відповідача не повідомив, спроби відділу кадрів з`ясувати причини невиходу на роботу ОСОБА_2 були безрезультативні, його єдиний телефонний номер, який був наявний в особовій справі, був поза зоною досяжності. Оскільки АТ «Укрпошта» не здійснювала прийом рекомендованих листів, адресованих на територію тимчасово окупованої території, то витяг з наказу про звільнення разом з листом роботодавця було направлено ОСОБА_2 простим листом на його домашню адресу, яка міститься у матеріалах особової справи. Вказує, що оголошення простою на підприємстві не було і ці доводи позивача правильно судом відхилені. Також посилається на те, жоден трудовий договір не було зупинено. Вказує, що судом першої інстанції неправильно викладені показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Обидва ці свідка суду показали, що Пасинок продовжив працювати на «скорой помощи», що його бачили люди. Крім того, 23.09.2022 року ОСОБА_2 приходив до відповідача з метою дізнатися, яке формулювання причини його звільнення міститься у наказа про його звільнення, оскільки його турбувало лише те, щоб у наказі не було вказано про колабораційну діяльність, та впевнившись, що наказ не містить таких посилань, заспокоївся. Він попросився прийняти його знову на роботу, але працівники, які продовжили працювати після деокупації, не погодилися на те, щоб ОСОБА_2 продовжив з ними працювати, ці обставини підтвердили свідки. Вказує, що підприємство, починаючи з 24.02.2022 року і до сьогодні не зупиняло свою роботу, усі відділення, навіть під час тимчасової окупації функціонували, працівники отримували заробітну плату за роботу Доводи позивача про те, що з ним не було проведено остаточного розрахунку, не відповідають дійсності, оскільки з ним було проведено остаточний розрахунок при звільненні та кошти перераховані на його картковий рахунок у розмірі 23 090,36 грн. Позивач у книзі обліку №2 трудових книжок поставив свій підписи про її отримання 05.09.2022 року. Також посилається на відсутність повноважень адвоката на представництво інтересів позивача у даній справі, на що зверталася увага суду першої інстанції. Зазначає про свою незгоду з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який надано адокатом. Вказує, що зважаючи на позицію адвоката щодо строків на подачу позову, мотивуючи поновлення строків наявністю карантину, то адвокат міг подати позов навіть через кілька місяців, адже карантин закінчився лише 30.06.2023 року. Вказує, що позивачу будо достименно відомо про його звільнення, адже він приїздив у вересні 2022 року до відповідача для з`ясування причин звільнення та отримання трудової книжки, а позов подано лише 14.12.2022 року. Також вказує щодо незгоди з розподілом судових витрат у справі в частині розрахунку судового збору та щодо правничої допомоги.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове ріщшення, яким відмовити у задоволенні заяви адвоката Лебедєва Д.В. у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлена до розподілу сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., не підлягає стягненню, виходячи з того, що до позовної заяви позивач не надав доказів понесення таких витрат, стверджував, що надасть їх з урахуваннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Також зазначає незгоду щодо розміру гонорару та об`єму виконаних робіт. Звертає увагу на те, що суду першої інстанції не було надано навіть копії договору про надання правничої допомоги, неможливо встановити, чи був дійсно підписаний договір до ухвалення рішення у справі, копія товарного чеку датована 03.10.2023 року, що викликає сумніви, оскільки у позові було зазначено, що витрати вже понесені. Вказує, що акт виконаних робіт до договору №б/н про надання правничої допомоги від 17.10.2022 року було підписано 03.10.2023 року, форма цього акту не відповідає вимогам самого договору, в акті вказані дати засідання суду, які судом не призначалися, а дії по підготовці та подачі заяви до суду про ухвалення додаткового рішення мали місце після закінчення строку дії договору та адвокат не мав права на представництво інтересів позивача.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 01.10.2013 року ОСОБА_2 був прийнятий по переводу з КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги на 1,0 посаду фельдшера швидкої та невідкладної медичної допомоги (диспетчера з приймання викликів і передачі їх виїзним бригадам), що підтверджується витягом з наказу «Про прийом на роботу» №175-к від 01.10.2013 року та записом у трудовій книжці, серія НОМЕР_1 , від 09.03.1984 року (т.1 а.с. 18,42).

Як вбачається з трудової книжки на ім`я ОСОБА_5 , 01.06.2015 року він був переведений на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, а 05.09.2022 року звільнений з займаної посади за прогул (т.1 а.с. 18).

Згідно рапорту головного фельдшера КНП ХОР «ЦЕМД та МК» від 05.09.2022 року, при перевірці роботи відділень було встановлено, що у період з 01.09.2022 р. по 05.09.2022 р., в тому числі, ОСОБА_2 - фельдшер з МНС не виходить на роботу у відділення КНП ХОР «ЦЕМД та МК» без поважних причин, а тому просив звільнити вказаного працівника (т.1 а.с. 60).

Як видно з копії акту від 05.09.2022 року, складеного працівниками відділу кадрів КНП ХОР «ЦЕМД та МК», 05.09.2022 року у приміщенні відділу кадрів на гучному зв`язку вони намагалися додзвонитися до ОСОБА_2 з приводу пояснення причин відсутності його на роботі, даний телефон, який останній залишив для зв`язку, знаходився поза зоною досяжності (т.1 а.с. 44).

Згідно витягу з наказу «Про прийом та звільнення» №404-к від 05.09.2022 року та відповідного запису у трудовій книжці, ОСОБА_2 було звільнено 05.09.2022 року за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 19,43,59).

Відповідно до листа інспектора відділу кадрів №300/03 від 05.09.2022 року адресованого ОСОБА_2 , останнього повідомлено, що він звільнений з роботи з 05.09.2022 року у зв`язку з відсутністю на роботі за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України та роз`яснено йому про необхідність звернутися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, яке було направлено йому простим поштовим листом у зв`язку з тим, що на пошті відмовилися прийняти рекомендований лист через те, що адресат перебуває на тимчасово окупованій території, що підтверджується відповідним актом від 05.09.2022 року (т.1 а.с. 61-63).

З копії витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них №2 ОСОБА_2 проставлений підпис у графі №13 «розписка працівника в отриманні трудової книжки» 05.09.2022 року (т.1 а.с. 64,65).

За даними відомості нарахування коштів №72 (остаточний розрахунок при звільненні) за вересень 2022 року відображено, що 06.09.2022 року на картковий рахунок співробітника ОСОБА_2 було нараховано 23 090,36 грн. (т.1 а.с. 52,66).

Згідно розрахункових листів за березень-вересень 2022 року з позивачем в ці періоди проведеним повний розрахунок, при цьому, у серпні 2022 заробіток без відрахувань становив 15 353,09 грн., а у липні 2022 року 20 057,40 грн. (т.1 а.с. 151-152).

З наданого представником позивача розрахунку середнього заробітку вбачається, що ним обрахований заробіток за один робочий день - 804,78 грн. (т.1 а.с .231-236, 239-245).

У судовому засіданні у суді першої інстанції за клопотанням відповідача були допитані свідки: ОСОБА_3 - фельдшер з МНС та ОСОБА_4 - в.о. старшого фельдшера.

Свідок ОСОБА_3 суду показав, що у період з 29.08.2022 року по 01.09.2022 року старший фельдшер ОСОБА_6 проводив опитування про можливість працювати в рф, на що свідок відповів відмовою, а тому 02.09.2022 року його вже не допустили до роботи. З 02.09.2022 року по 07.09.2022 року працювали лише три чоловіка, зокрема, і Пасинок, а в пункті постійного базування ще два чоловіка. Більшість працівників була проти співраці з ворогом, страшно було, що заставлять, але саме до свідка не приходили, тоді, як до деяких приїздили та погрожували. Ті, хто погодився працювали, залишися, а хто ні, пішли у відпустки, оскільки 28-29.08.2022 року відкрилася «швидка» рф. Після деокупації Пасинок приходив до відділення і просився в колективу, щоб їх взяли назад, але колектив зібрався і вирішив, що їм не місце. Проте, особисто свідок не чув, як пропонували позивачу роботу в рф і чи приносив він документи, не бачив, оскільки з 02.09.2022 року на роботу не виходив. Не бачив, і чи був Пасинок на роботі 05.09.2022 року, а про те, що він працював з рф, дізнався від інших.

Свідок ОСОБА_4 показав, що 30-31.08.2022 року колишній старший фельдшер запрошував по одному працівнику і запитував, чи будуть працювати в рф, тобто в іншій організації, на що він відповів відмовою. 01.09.2022 року він відпрацював на зміні та його повідомили, що якщо не принесе документи, то 02.09.2022 року не допустять до роботи. Йому сказали, що може на роботу не приходити з 02.09.2022р., тобто фактично був звільнений. Хто перейшов, йому невідомо, оскільки тоді боялися навіть виходити, хоча їх не чіпали, бо вони працювали на швидкій. Ті, хто погодився працювати на ворога, 09.09.2022 року все покинули, а особисто свідок вийшов на роботу 12.09.2022 року. Після деокупації Пасинок приходив на роботу, але йому повідомили про звільнення, при цьому він не заперечував, що працював на рф. За Пасинка не бачив, чи працював 05.09.2022 року, оскільки не був на роботі. Всі працівники швидкої хотіли працювати, але без переходу, тоді як їм не дозволили.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Щодо заяви позивача про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як видно з матеріалів справи, у книзі обліку №2 руху трудових книжок позивач 05.09.2022 року проставив свій підпис про отримання трудової книжки (т.1 а.с. 64-65), тоді як згідно акту від цього ж числа на пошті відмовилися прийняти рекомендовані листи, який містив лист про звільнення ОСОБА_2 та прохання звернутися по трудову крижку, оскільки він перебуває на тимчасово окуповані території (т.1 а.с. 61-62).

Як на підставу поновлення цього строку, позивач зазначив, що ним вживалися відповідні заходи, зокрема, направлялися адвокатські запити про надання копії наказу про звільнення, але вони надані не були.

Так, дійсно представник позивача направляв адвокатські запити 21.10.2022 року та 02.11.2022 року, але відповідачем було відмовлено у наданні запитуваних документів, зокрема, і наказу про звільнення за листами від 31.10.2022 року та 11.11.2022 року (т.1 а.с. 20-25).

Водночас, відповідно до п.1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року карантин, пов`язаний з (COVID-19), тривав з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Щодо доводів позивача про оголошення простою.

Відповідно до положень ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Оплата простою врегульована ст. 113 КЗпП України. Так, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), алеза час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Одним з варіантів документального оформлення зупинення роботи в умовах воєнного стану є оформлення простою.

Роботодавець повідомляє працівника про початок простою шляхом видання наказу.

Внаслідок оголошення простою може бути зупинена робота всього підприємства, установи, організації, так і окремого структурного підрозділу або окремого працівника.

Стосовно доводів позивача про незаконність наказу про звільнення.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесноі сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходитьсяі працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника на фіксованому робочому місці за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, що позивач у період 01.06.2015 року до 05.09.2022 року працював на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, і звільнений з займаної посади за прогул.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, не залежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві, який у цій справі не довів дотримання ним вимог КЗпП України при звільненні позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що місцем роботи позивача було Великобурлуцьке відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, яке знаходиться в смт. Великий Бурлук Куп`янського району Харківської області, та позивач за наказом №404-к від 05.09.2022 року на підставі рапорту головного фельдшера ОСОБА_7 був звільнений з посади, оскільки був відсутній на роботі з 01.09.2022 року по 05.09.2022 року.

Водночас, як видно з Розділу ІІ наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309 Великобурлуцька селищна територіальна громада з 24.02.2022 року по 10.09.2022 року знаходилася під тимчасовою окупацією російської федерації, а згідно Розділу І з 10.09.2022 року вона відноситься до територій можливих бойових дій.

У своєму відзиві відповідач зазначив, що позивач фактично розпочав трудову діяльність у так званій швидкій допомозі держави-агресора, що свідчить про те, що з цього часу, погодившись на роботу на підприємстві іншої держави, фактично відмовився та перестав виконувати функції фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП ХОР «ЦЕМД та МК».

Допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , хоча і вказували, що, зокрема, і Пасинок перейшов працювати на державу-агресора, але кожен з них повідомив, що ці відомості їм стали відомі він інших осіб, а не безпосередньо, оскільки колишній старший фельдшер запрошував їх для бесіди по одному.

Водночас, відповідальність громадян за колабораційну діяльність передбачена ст. 111-1 КК України, досудове розслідування в яких здійснюють слідчі органів безпеки (ч.2 ст. 216 КПК України), а відтак саме до компетенції цих органів відноситься встановлення факту колабораціонізму, проведення досудового розслідування, спрямування обвинувального акту до суду, який у випадку визнання особи винною, може призначити покарання у вигляді позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Таким чином, виключно за обвинувальним вироком суду встановлюється факт колабораціонізму.

У судовому засіданні сторони повідомили, що їм невідома наявність кримінальних проваджень відносно позивача ОСОБА_2 .

Разом з тим, як повідомили свідки відповідача, з 02.09.2022 року осіб, які відмовилися співпрацювати з ворогом, не допустили до роботи, тобто, з цієї дати вони об`єктивно не мали змоги бути присутніми у відділенні невідкладної допомоги.

Згідно ст. 140 КЗпП трудова дисциплінана підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (ст. 147 КЗпП).

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Частиною 1 ст. 148 КЗпП передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Як видно з матеріалів справи, письмове пояснення від позивача не відбиралося, а на підтвердження невиконання ним своїх обов`язків було складено лише рапорт головного фельдшера від 05.09.2022 року.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач, зазначаючи, що позивач перейшов на інше місце роботи та працював на ворога, не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, обвинувальним вироком суду. Натомість, загальновідомим є факт, що смт. Великий Бурлук, де в той час було чи повинно було знаходитися робоче місце позивача, до 10.09.2022 року перебувало під окупацією. При цьому, допитані за клопотанням самого ж відповідача свідки зазначали, що їх на роботу не пускали, а як зазначив свідок ОСОБА_4 , особисто він з`явився на роботу лише 12.09.2022р., тобто через два дні після деокупації.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпПУкраїниу разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено, а відповідач законність звільнення не довів, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для поновлення позивача на роботі з наступного дня після звільнення, зокрема, з 06.09.2022 року, стягнення з цієї дати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно п.8 Розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиннимзаконодавством, - на число календарних днів за цей період.

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з частиною шостою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1КЗпП України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини третьої статті 67 КЗпП України у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

При обчисленні розміру середньої заробітної плати, суд першої інстанції врахував надані відповідачем розрахункові листи, з яких вбачається, що у липні 2022 року позивачу нарахована заробітна плата з урахуванням податків і зборів 20 057,40 грн., а у серпні 2022 року - 15 353,09 грн., а тому середньоденна заробітна плата буде становити 804,78 грн. (20057,40+15353,09)/44 (кількість робочих днів у липні-серпні 2022 року).

Отже, враховуючи те, що позивач повинен бути поновлений на посаді з 06.09.2022 року, а тому з даного часу по час ухвалення судового рішення 28.09.2023 року відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 223 728,84 грн. (804,78 грн х 278 днів), з яких необхідно утримати обов`язкові податки та збори.

Вказані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на висновках, висловлених у постановах ВС від 10.08.2021 року у справі №308/12855/19 (провадження № 61-3130св21, від 11.03.2020 року у справі №459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).

Щодо щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, що становить 4 385,08 грн., що включає дві немайнові вимоги з ціною позову 1073, 60 грн. та одну майнову вимогу з ціною позову 2 237,88 грн.

При подачі позову до суду представник позивача у позовній заяві зазначив, що понесено витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн, докази не надав, зробив заяву про їх додаткове подання.

При ухваленні додаткового рішення у справі судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

28.09.2023 року у справі ухвалене рішення суду. У позовній заяві представник позивача зазначив, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., докази про що будуть надані або до ухвалення судом рішення або протягом п`яти днів після цього. Відповідну заяву представник позивача зробив також до виходу суду до нарадчої кімнати.

03.10.2023 року представник позивача надав заяву про ухвалення додаткового рішення суду та направив додаткові документи, що стосуються витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. (т.2 а.с. 26-34).

Відповідно до ч.8. ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатитиу зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У позовній заяві та до закінчення судового розгляду представник позивача зробив відповідну заяву про направлення додаткових документів на підтвердження факту понесених витрат на правничу допомогу, а 03.10.2023 роеу здав вказані документи на пошту, тобто, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення позивач направив до суду відповідну заяву.

Як вбачається з позову, позивачем було повідомлено, що ним понесені витрати по даній справі у розмірі витрат на професійну правничу допомогу, розмір якої становить 10 000,00 грн., оскільки гонорар адвоката зазначений у фіксованому розмірі (т.1 а.с. 6).

На підтвердження викладених обставин у заяві про ухвалення додаткового рішення представником позивача до суду надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 17.10.2022 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) до вищевказаного договору та товарний чек №б/н від 03.10.2023 року.

З наданого адвокатом акту виконаних робіт від 03.10.2023 року вбачається, що відповідно до п.4.1. договору про надання правничої допомоги № б/н від 17.10.2022 року, розмір гонорару визначено у фіксованому розмірі 10 000,00 грн. Вказаний акт передбачає кількість годин витрачених адвокатом на певні дії, зокрема: консультація клієнта, підготовка та подання адвокатських запитів, підготовка та подання позовної заяви, підготовка та подання заяви про внесення РНОКПП, ознайомлення з відзивом, підготовка відповіді на відзив, підготовка заяви про участь в режимі відеоконференції, підготовка клопотань про витребування доказів та виклик свідків, підготовка розрахунку про стягнення середнього заробітку, підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення.

Як видно з п. 8.1.1. договору, він діє до кінця відповідного календарного року, в якому він був укладений або до винесення судом рішення або в разі виконання завдань, передбачених п.1.1. договору (збирання доказів та представництво інтересів клієнта в суді), в залежності від того, яка з обставин настане раніше, якщо інше не узгоджене додатковою угодою.

Отже, з огляду на те, що договір був укладений 17.10.2022 року, а тому термін його дії завершився 31.12.2022 року, оскільки ця подія настала раніше.

За змістом матеріалів справи, у 2022 році адвокатом була надана консультація позивачу, підготовлені адвокатські запити, а також позов до суду.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням наведених вимог закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постановах від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Верховний Суд наголосив на тому, що під час розгляду справ за позовами про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цим положенням закону прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і протягом більш ніж трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не передбачено, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності працівника на роботі дається, виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази, оцінюючи їх за правилами ст.89 ЦПК України.

Як слідує зі змісту витягу з наказу №404-к від 05 вересня 2022 року (т.1 а.с. 43), підставою для ухвалення рішення про звільнення позивачки за прогул став рапорт головного фельдшера (т.1 а.с.60), згідно якого під час перевірки роботи відділень Е(Н)МД КНП ХОР «ЦКМД та МК» встановлено, що у період з 01.09.2022р. по 05.09.2022р. ОСОБА_2 фельдшер з МНС без поважних причин не виходить на роботу.

Матеріали справи не містять доказів (посадової інструкції, наказів, тощо), з яких підстав та у межах яких повноважень головний фельдшер здійснював перевірку виходу на роботу працівників, зокрема, ОСОБА_2 , яким чином ним (фельдшером) був встановлений факт невиходу на роботу.

У межах цього спору обставини звільнення позивачки слід оцінювати у контексті тієї обставини, що смт. Великий Бурлук Куп`янського району Харківської області з 24.02.2022 по 10.09.2022 знаходилося під тимчасовою окупацією російської федерації, тобто, позивач був звільнений у той час, коли територія, де розташоване Великобурлуцьке відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, перебувала під окупацією. Очевидним, тобто таким, що потребує окремого доказування, є те, що в умовах окупації підприємство не може працювати у звичному (мирному) режимі.

КНП «ЦЕМД та МК», стверджуючи, що навіть під час окупації підприємство працювало у штатному режимі, виконуючи свої функції, а працівники отримували заробітну плату, не подало суду жодного документа (доказу) про те, яким чином була організована робота підприємства у період окупації з урахуванням вимог про безпеку працівників, чи мали працівники вільний і безпечний доступ до своїх робочих місць, тощо.

Отже, щоб стверджувати про вчинений позивачем прогул, відповідач мав довести, що він як роботодавець згідно ст. 141 КЗпП з урахуванням норм ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зокрема, ст.3, ст.6, ст.7, ст.13) вжив усіх необхідних заходів для забезпечення нормальних безпечних умов праці, проте, позивач без поважних причин, за наявності забезпечених роботодавцем умов не виходив на роботу.

Відповідачем суду не надано доказів на підтвердження наведених обставин у розумінні вимог ст.77- ст.80 ЦПК України.

Наполягаючи на законності звільнення позивача, відповідач стверджував, що останній розпочав працювати у створеній окупантами «швидкій допомозі».

Оцінюючи наведені доводи відповідача, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням допитаних свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у сукупності з іншим доказами, що подані у справу, і з посиланням на ст.111-1 КК України дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту колабораціонізму, як і факту роботи позивача на підприємстві окупантів.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання роботодавцем визначеної ст. 149 КЗпП України процедури звільнення позивача ОСОБА_2 , зокрема, не забезпечення можливостей для отриманням від останнього як порушника трудової дисципліни письмових пояснень, в тому числі, із зазначенням ним поважності причин відсутності на робочому місці.

В апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані доводи та відповідні докази, окрім тих, яким суд першої інстанції дав правильну мотивовану оцінку, на підтвердження вчинення позивачем прогулу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про визначення (обчислення) розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції діяв у відповідності із приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, і обгрунтовано включив до розрахунку суми премій, що нараховувалися позивачу у липні-серпні 2022 року, з огляду на таке.

Відповідно до п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Пунктом четвертим Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Згідно розрахункових листів за березень - серпень 2022 року позивачу щомісячно нараховувалися премії різних видів (т.1 а.с.151), проте, розрахункові листи не містять даних про те, що ці виплати (премії) з огляду їх регулярний (щомісячний) характер відносяться до категорії тих, що передбачені пунктом четвертим Порядку. Додаткових обґрунтованих пояснень та відповідних доказів про характер щомісячних премій суду не надано.

За вказаних обставин відсутні підстави для виключення премій при обчисленні середньої заробітної плати.

Не беруться до уваги і твердження відповідача про подання позивачем та його представником завідомо безпідставного позову у спорі, який має штучний характер, оскільки відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В цьому випадку, вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що порушує його права, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції.

Посилання щодо пропуску строку та порядку подання доказів витрат на правову допомогу є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28.09.2023 року сторони брали участь у справі. Повний текст оскаржуваного рішення складено 03.10.2023 року та 04.10.2023 року направлено на адреси сторін шляхом направлення через систему «Електронний суд» (т.2 а.с. 23). 03.10.2023 адвокат Лебедєв Д.В., представник ОСОБА_2 , поштою до суду першої інстанції направив заяву про ухвалення додаткового рішення у справі (з долученням доказів понесення судових витра), яка надійшла до суду 10.10.2023 року (т.1 а.с. 26-38). До заяви додано накладну від 03.10.2023 року про направлення адвокатом Лебедєвим Д.В. Укрпоштою на адресу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» копії заяви про ухвалення додаткового рішення разом з додаткам (т.2 а.с. 36).

Таким чином, строки подачі заяви про ухвалення додаткового рішення адвокатом Лебедєвим Д.В., представником ОСОБА_2 , не порушено.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення підприємства про направлення до суду заяви для ухвалення додаткового рішення та позбавлення права іншої сторони в наданні заперечення на заяву, є безпідставним, оскільки Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» скористалося своїм правом на подання 10.10.2023 року заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, що підтверджується матеріалами справи (т.2 а.с. 40-41).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.10.2022 з встановленим розміром гонорару у розмірі 10 000 грн. (п.4.1) (т.2 а.с. 29-31); копію акту виконаних робіт від -3.10.2023 року (т.2 а.с. 32-33); копію товарного чеку про сплату гонорару адвокату у розмірі 10 000 грн. (т.2 а.с. 34).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, апеляційний суд погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром присуджених витрат на правову допомогу.

Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, фактично сформована судова практика за спорами такої категорії, а тому для професійних досвідчених адвокатів дана категорія справ не становить надмірної складності, не потребує допомоги помічників, значних витрат часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто не займає багато часу на виготовлення документів та збору додатків до них.

Отже, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання адвоката Лебедєва Д.В., представника ОСОБА_2 , є законним і обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 28 вересня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов