П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 759/28073/21

Провадження № 22-ц/824/13641/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач Приватне акціонерне товариство СП «Партнер»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Коломайко Мариною Олександрівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства АТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивач ПрАТ СП «Партнер» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за користування послугами, яка складається з основної заборгованості в розмірі 16 850,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 904,09 грн, 3% річних в розмірі 522,02 грн, а всього 19 276,11 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн та витрати з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 4 500,00 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 стала власником металевого гаражного боксу № НОМЕР_1 з 1992 року, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивачем для експлуатації та обслуговування автостоянки за адресою просп. Корольова. Для обслуговування автостоянки та утримання її в належному стані позивач вживає всі чинні вимоги, укладає договори з постачальниками електроенергії, здійснює пропускний і внутрішній режим, забезпечує цілодобову охорону об`єкта, сплачує всі податки.

Відповідач сплачувала за послуги автостоянки постійно, борг закритий до грудня 2016 року.

У період з 01 квітня 2017 року по 03 грудня 2019 року оплат за послуги не надходило, з 27 грудня 2019 року через банківську виписку відповідач почала сплачувати частково обов`язкові щомісячні платежі за послуги автостоянки та охорони.

Відповідач ігнорує всі пропозиції позивача щодо погашення заборгованості у повному обсязі, тому позивач звернувся до суду про примусове стягнення заборгованості.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

24 жовтня 2024 року до Святошинського районного суду надійшла Заява про уточнення позовних вимог, в які позивач просив збільшити позовні вимоги, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість за користування послугами, яка складається з основної заборгованості в розмірі 16 850,00 грн, інфляційних втрат в розмірі 1 904,09 грн, 3% річних в розмірі 522,02 грн.; Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн та витрати з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 4 500,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 рокупозов ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами задоволено.

21 червня 2024 року Коломайко М.О. подано до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просило скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року

і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ПрАТ СП «Партнер».

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПрАТ СП «Партнер» і всі його попередні форми господарювання вели та ведуть свою діяльність на земельній діялнці яка знаходиться за адресою м. Київ пр-т Академіка Корольова - не законно.

Зазначає, що між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 не було укладено договору про надання послуг.

Зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази ціни на послуги які сплачує ПрАТ СП «Партнер» а саме податків та витрат на утримання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Коломайко М.О., на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року у справі за позовом ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами, витребувано матеріали справи.

22 серпня 2024 року матеріали справи № 759/28073/21 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

18 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду було направлено відзив на апеляційну скаргу, в якій ПрАТ СП «Партнер» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що ПрАТ СП «Партнер»є правонаступником МДКП «Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києві №1292 від 09.10.1996 року (т.1 а.с. 6, 13).

Відповідно до п.1 Рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів № 669 від 26 серпня 1991 року «Про передачу відкритої автостоянки № 2 на пр. Академіка Корольова малого підприємства « Партнер» » - АС № 2 передано в експлуатацію малому підприємству « Партнер», правонаступником якого є ПрАТ СП « Партнер» (т.1 а.с. 14).

Відповідно до п.4 Рішення, фінансову - господарську діяльність на автостоянці АС№2 здійснювало мале підприємство «Партнер» згідно свого статуту.

З прийняттям Рішення Виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів «Про передачу відкритої автостоянки № 2 по пр. Академіка Корольова та ведення фінансової - господарської діяльності на автостоянці малим підприємством «Партнер» - власникам транспортних засобів, видавалися направлення Державної районної адміністрації, для отримання місця на автостоянці №2 по пр. Корольова, так створювалася АС №2, яка передана позивачу в експлуатацію, та укладалися договори з автовласниками по зберіганню і охороні автомобілів.

Відповідно до акту прийому-передачі майна засновниками Спільного підприємства «Партнер» в формі акціонерного товариства закритого типу Ленінградська районна державна адміністрація м. Києва, (є засновником товариства з часткою в статутному капіталі 10%) передала частку свого вкладу до статутного фонду Спільному підприємству «Партнер» в формі АТЗТ майном, а саме незавершене будівництво автомобільної стоянки індивідуального транспорту по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 10).

Позивач вказує, що ОСОБА_1 стала власником металевого гаражного боксу № НОМЕР_1 з 1992 року, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивачу для експлуатації та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту набуття права власності на металевий гаражний бокс, відповідач стала носієм не тільки прав, але й обов`язків відносно власного майна і несе тягар його утримання, згідно ст.322 ЦК України.

ПрАТ СП «Партнер» у своїй діяльності керується «Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених постановою КМ України 22.01.1996 року, які регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання усіх типів автотранспортних засобів, які належать громадянам, і поширюються на всі автостоянки (крім гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами підприємницької діяльності, чи належать цим суб`єктам (т.1 а.с. 157).

Для обслуговування автостоянки та утримання її в належному стані позивач вживає всі чинні вимоги, укладає договори з постачальниками електроенергії, здійснює пропускний і внутрішній режим, забезпечує цілодобову охорону об`єкта, сплачує всі податки згідно чинного законодавства, що підтверджується рахунками по сплаті електроенергії, оплата заробітної плати електромонтеру , охоронцям , податки на зарплату, прибирання території, покос трави та ін.

02.05.2019 року ПрАТ СП «Партнер» направив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (т.1 а.с. 50).

Позивачем надано взаєморозрахунки з орендаторами за період з 01 січня 2017 по 14 жовтня 2022 року, згідно якої відповідачем сплачено 12 390,00, залишок заборгованості 16 850,00 грн, та за період з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2023 року, згідно якої відповідач сплатила 14 490,00 грн (останній платіж здійснено у березні 2023 року) та залишок - 20 250,00 грн (т.1 а.с. 158).

Згідно виписки по рахунку ПрАТ СП «Партнер» ОСОБА_1 27.11.2020 року, 24 грудня 2021 року, 25 квітня 2022 року, 20 березня 2023 року сплачувала на рахунок ПрАТ СП «Партнер» грошові кошти, в призначеннях платежу вказувала «витрати на утримання гаража № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 (т.1 а.с. 159-162).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною 1 ст. 529 ЦК України передбачено, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

Будь-які докази того, що відповідач не отримував послуг позивача щодо зберігання та охорони належного позивачеві гаражного боксу, у матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи наявні докази часткової сплати за послуги ОСОБА_1 (Взаєморозрахунок з орендатором (т.1 а.с. 158), Виписками (т.1 а.с. 159-162)).

При цьому, як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_1 які містяться у матеріалах справи, відповідач не заперечує, що є власником гаражного боксу та що використовував його.

У відповідності із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер» відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.

Встановлено, що з січня 2017 року відповідач не здійснював оплати за внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у неї та попереднього власника гаражного боксу договірних відносин із ПрАТ СП «Партнер» оцінюються колегією суддів критично, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним.

Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для здійснення ПрАТ СП «Партнер» підприємницької діяльності щодо зберігання та охорони майна не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Твердження апелянта щодо відсутності у позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача, спростовуються матеріалами справи, оскільки рішення Господарського суду м. Києва виконано не було, вказаний кооператив здійснює підприємницьку діяльність та надає послуги щодо обслуговування гаражних боксів.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, надані позивачем, були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам висловленим під час розгляду справи в суді першої інстанції, яким судом надана належна оцінка, що свідчить про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Коломайко Мариною Олександрівною - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року- залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна