Справа № 203/532/24
Провадження № 2/0203/676/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №GP-5762157, відповідно до умов якого останній 27.12.2013 року було видано кредит в сумі 49999 грн. 95 коп. 19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» було припинено шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків останнього. Посилаючись на те, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 01.12.2023 року виникла заборгованість в сумі 68436 грн. 09 коп., з яких: 27370 грн. 65 коп. заборгованість за тілом кредиту, 12315 грн. 51 коп. заборгованість по процентам, 28749 грн. 93 коп. заборгованість по комісії, позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.02.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В позовній заяві позивач просив розглянути справу в спрощеному позовному провадженні за відсутності представника банку, не заперечуючи проти заочного розгляду справи.

Відповідачка за викликами до суду повторно не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала.

В зв`язку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280,281 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши надані позивачем до заяви на підтвердження позовних вимог докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.12.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №GP-5762157, оформлений підписаною відповідачкою та акцептованою банком пропозицією укласти договір офертою.

Відповідно до умов вказаного договору банк зобов`язався надати відповідачці кредит в сумі 49999 грн. 95 коп., у т.ч. 47619 грн. на споживчі цілі, 2380 грн. 95 коп. для сплати разової комісії, строком на 48 місяців, зі сплатою 15% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредиту в сумі 1250 грн. Платіжні періоди з 27.12.2013 року по 27.12.2017 року.

Згідно долученої до позову виписки по рахунку вбачається, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачці кредит в сумі 47619 грн., за виключенням встановленої договором комісії в сумі 2380 грн. 95 коп.

Посилаючись на те, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 01.12.2023 року виникла заборгованість в сумі 68436 грн. 09 коп., з яких: 27370 грн. 65 коп. заборгованість за тілом кредиту, 12315 грн. 51 коп. заборгованість по процентам, 28749 грн. 93 коп. заборгованість по комісії, позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість.

За вказаних обставин, враховуючи, що відповідачка у встановлений в кредитному договорі строк кредит в повному обсязі не повернула, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, що утворилась станом на 01.12.2023 року, в сумі 27370 грн. 65 коп.

В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості по процентам в сумі 12315 грн. 51 коп., суд враховує наступне.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

З урахуванням наведених вище положень ЦК України та правових висновків Верховного Суду, банк мав право нараховувати процента за користування кредитом протягом визначеного договором строку кредитування та встановленого у ньому графіку платежів, тобто до 27.12.2017 року.

Поряд з цим, згідно наданого до позову розрахунку вбачається, що заявлені до стягнення проценти в сумі 12315 грн. 51 коп., нараховувались банком по 01.12.2023 року включно, тобто поза межами строку кредитування.

В зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після 27.12.2017 року, є безпідставними, не грунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

Тому, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість про процентам, що утворилась станом на 27.12.2017 року, яка згідно розрахунку банку становить 4380 грн. 21 коп.

Частинами другою, третьою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Частиною четвертою ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут та далі у редакції, чинній станом на дату укладення між сторонами кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 року у справі №6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справу №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 року в справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Таким чином, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року в справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21.04.2021 року в справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15.12.2021 року в справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21.07.2021 року в справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20), від 20.07.2022 року в справі №343/557/15-ц (провадження №61-10414св20).

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що положення кредитного договору №GP-5762157 від 26.12.2013 року, визначені в п.2.4 та графіку платежів, щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1250 грн. щомісяця, суперечать положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними з моменту укладення договору.

В зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідачки заборгованості по комісії в сумі 28749 грн.93 коп. слід відмовити.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №GP-5762157 від 26.12.2013 року в сумі 31750 грн. 86 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту станом на 01.12.2023 року в сумі 27370 грн. 65 коп., заборгованості по процентам станом на 27.12.2017 року в сумі 4380 грн. 21 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог (46,4% від ціни позову) з відповідачки на користь позивача також слід стягнути судовий збір в сумі 1123 грн. 99 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.207,215,217,228,253,256,257,258,261,267,509,525,526,530, 549-551,610,612,626-628,1048-1050,1054 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м.Київ, вул.Андріївська,4, ) заборгованість за кредитним договором №GP-5762157 від 26 грудня 2013 року в сумі 31750 грн. 86 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту станом на 01 грудня 2023 року в сумі 27370 грн. 65 коп., заборгованості по процентам станом на 27 грудня 2017 року в сумі 4380 грн. 21 коп., а також стягнути судовий збір в сумі 1123 грн. 99 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 квітня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак