КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9434/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є.П. (суддя-доповідач),

суддів Желепи О. В., Мазурик О. Ф.

при секретарі Мудрак Р.Р.

за участі: позивачки ОСОБА_1

представника відповідача Волосюк Т. С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Грегуль О. В.

від 14 лютого 2024 року

у цивільній справі № 754/9864/23 Деснянського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»,

про визнання вчинення мобінгу під час здійснення трудової діяльності та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до КП «Київтранспарксервіс» про визнання вчинення мобінгу під час здійснення трудової діяльності та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування вказувала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а саме, з 02 травня 2020 р. її прийнято на роботу на посаду заступника начальника юридичного управління, наказом відповідача від 04 серпня 2020 р. її з 05 серпня 2020 р. переведено на посаду начальника юридичного управління, а наказом від 21 червня 2023 р. - звільнено з роботи з 22 червня 2023 р. за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України.

Зазначала, що ОСОБА_3 перебуваючи на посаді заступника керівника з правових питань, враховуючи посаду позивачки - начальника юридичного управління, намагався незаконним діями довести її до звільнення «за власним бажанням». Вказувала, що відповідно до посадової інструкції, ОСОБА_3 не був керівником позивачки і взагалі не мав права керувати роботою юридичного управління, та втручатись в роботу позивача, як начальника управління. Також ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді директора комунального підприємства постійно принижував честь та гідність позивачки, здійснюючи психологічний тиск, постійно висловлювався негативно про роботу останньої, тощо.

Позивач стверджувала, що виконувала роботу, яка не відноситься до її посадових обов`язків, як начальника юридичного управління, оскільки боялась втратити роботу. Крім того, зазначала, що в березні 2023 року всі жінки підприємства отримали премії до свята 08 березня в розмірі 600 грн., окрім позивачки.

Вважала вказані дії із боку ОСОБА_3 , що виявились у систематичних тривалих умисних діях, що спрямовані на приниження честі та гідності, ділової репутації з метою припинення трудових прав та обов`язків (звільнення за особистим бажанням) - мобінгом, з огляду на що, просила задовольнити позов та визнати вчинення мобінгу під час трудової діяльності відносно ОСОБА_1 під час роботи на посаді начальника юридичного управління КП «Київтранспарксервіс», стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 54 000 грн. - моральної шкоди, яка виражається в довготривалому мобінгу, необхідності лікуватись із-за загострення хвороб, які настали внаслідок нервового напруження та мобінгу, виживанні з роботи, залишенні без засобів існування.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що судом першої інстанції невірно зроблена оцінка обставин справи та наданих доказів щодо вчинення мобінгу, висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, ОСОБА_3 надавав позивачці доручення на виконання завдань, не маючи на це жодних повноважень та вимагав, щоби саме ОСОБА_1 особисто їх виконувала - розробляла та готувала договори, позовні заяви, листи тощо, що не передбачено посадовою інструкцією начальника юридичного управління, згідно з якою позивачка повинна керувати роботою юридичного управління, а не виконувати зазначені обов`язки самостійно. Психологічний тиск із боку ОСОБА_3 з метою її звільнення відбувався постійно. Звертала увагу, що зазначені дії з боку ОСОБА_3 під час його знаходження на посаді заступника директора з правових питань це саме мобінг, а не керівництво роботою юридичного управління в межах його компетенції та надання доручень в робочому порядку. Вважала, що висновки суду першої інстанції щодо права ОСОБА_3 надавати позивачці, як керівнику юридичного управління, доручення, вказівки тощо є хибними та не відповідають обставинам справи і зроблені без врахування норм КЗпП України, посадових інструкцій начальника юридичного управління, заступника директора з правових питань та Положення про юридичне управління КП «Київтранспарксервіс».

У поданому відзиві КП «Київтранспарксервіс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

У судовому засіданні скаржник (позивач) ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила рішення суду скасувати як необґрунтоване, позов задовольнити. Представник КП «Київтранспарксервіс» проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача КП «Київтранспарксервіс», дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно трудової книжки позивачки наказом КП «Київтранспарксервіс» від 01.06.2020 позивачку з 02.05.2020 прийнято на роботу на посаду заступника начальника юридичного управління, наказом КП «Київтранспарксервіс» від 04.08.2020 позивачку з 05.08.2020 переведено на посаду начальника юридичного управління, а наказом КП «Київтранспарксервіс» від 21.06.2023 позивачку звільнено з роботи з 22.06.2023 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Згідно наказу відповідача № 65-к від 30.04.2021 ОСОБА_3 прийнято на роботу з 05.05.2021 р. на посаду заступника директора з правових питань апарату управління.

Згідно розпорядження Київського міського голови від 04.08.2022 р. № 409 ОСОБА_3 призначено на посаду директора КП «Київтранспарксервіс» (відповідач) з 08.08.2022.

Згідно розпорядження Київського міського голови від 14.07.2023 р. № 621 ОСОБА_3 звільнено з посади директора КП «Київтранспарксервіс» (відповідач) з 17.07.2023 р. за угодою сторін по п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачка звільнилась з роботи за власним бажанням без зазначення конкретних причин, які спонукали позивачку та призвели до написання заяви про звільнення за власним бажанням, будь-яких конкретних, правових, беззаперечних доказів, які б свідчили або давали суду саме правові підстави для висновку про вчинення по відношенню до позивачки мобінгу з боку відповідача чи працівників відповідача та заподіяння позивачці саме мобінгом моральної шкоди суду не надано.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

На законодавчому рівні, статтею2?КЗпПУкраїни офіційно визначається, що поняття мобінг (цькування) слід розуміти як систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.

Типовими ознаками мобінгу (цькування), виходячи із формулювання наведеної вище норми та її доктринального тлумачення, є: повторюваність діяння; наявність сторін - кривдник, потерпілий (жертва мобінгу (цькування)), спостерігачі (за наявності); дії або бездіяльність кривдника, наслідком яких, зокрема, є заподіяння моральної шкоди, приниження, страх, тривога, підпорядкування потерпілого інтересам кривдника, та/або спричинення соціальної ізоляції потерпілого, примушування до зміни місця роботи

Разом з тим, статтею 2? КЗпП України, визначено, що формами психологічного та економічного тиску щодо працівника, які мають ознаки мобінгу (цькувань), є:

- створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

- безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

- нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

- безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

- необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

В ході судового розгляду судом надана оцінка показам свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які вчинення щодо позивачки з боку ОСОБА_3 дій, які можуть бути визначені як мобінг, не підтвердили; з`ясовано питання відсторонення позивачки від роботи судом й достовірно встановлено, що офіційно позивачка від роботи не відсторонялась; встановлено, що всі працівники КП підпорядковані керівництву КП, яке організовує вирішення певного кола робочих питань шляхом подання службових записок.

Надання керівництвом КП, зокрема, заступником директора з правових питань КП «Київтранспарксервіс» ОСОБА_3 доручення для виконання особисто позивачкою не свідчить про вчинення мобінгу по відношенню до позивачки, оскільки зайняття позивачкою посади начальника юридичного управління і наявність підлеглих не звільняло позивачку від виконання покладених на неї обов`язків, як юриста КП «Київтранспарксервіс» і сприйняття цієї ситуації позивачкою, як мобінгу є помилковим.

Доводи позивачки про те, що мобінг проявлявся в тому, що позивачку ОСОБА_3 не кликав до себе на наради також визнані необґрунтованими, оскільки не було надано жодних конкретних доказів на які саме конкретно наради не була викликана позивачка та присутність якої в силу її функціональних прав і обов`язків була обов`язковою на цих нарадах.

Доводи позивачки про те, що ОСОБА_3 займаючи посаду заступника директора з правових питань КП «Київтранспарксервіс» не вправі був надавати позивачці, як начальнику юридичного управління доручення, спростовуються п. 1.1 посадової інструкції заступника директора з правових питань апарату управління та згідно якого, заступник директора з правових питань апарату управління належить до професійної групи «Керівники», а також ці доводи позивачки спростовуються підпунктом 2.3. пункту 1 (Завдання та обов`язки) посадової інструкції начальника юридичного управління та згідно якого начальник юридичного управління забезпечує виконання рішень, наказів, доручень керівництва підприємства, інших керівних вказівок, що відносяться до компетенції управління.

Твердження позивачки про ненадання лише їй одній премії з нагоди «08 березня 2023» також не знайшли підтвердження, оскільки наказом відповідача № 62-к від 06.03.2023 з нагоди Міжнародного жіночого дня - 8 березня, наказано виплатити працівникам КП заохочувальну виплату у розмірі 600 грн. згідно із списком (Додаток 1), а не премію.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, поняття заохочувальної виплати і премії не є тотожними, адже заохочувальні виплати виплачуються працівникам як заохочення до сумлінної праці, мають несистемний характер і виплачуються як разові виплати до ювілейних дат, державних чи/та професійних свят тощо. Заохочувальна виплата та її розмір прямо залежить від волевиявлення роботодавця та є його правом, а не обов`язком у трудових відносинах. Головна відмінність виробничих премій, які належать до додаткової заробітної плати, від заохочувальних виплат полягає в тому, що перша виплачується за результатами трудової діяльності і є видом додаткової заробітної плати, що має системний характер, а показники преміювання закріплено, як правило, у колективному договорі чи його додатку, та/ або локальному акті роботодавця, та/або трудовому договорі (контракті). Другий вид премії виплачується незалежно від результатів трудової діяльності працівника і як заохочувальна виплата може виплачуватися працівнику несистемно на розсуд роботодавця або не виплачуватися взагалі.

На підтвердження проведення такої виплати не всім працівникам-жінкам, судом надано оцінку показаннями свідка ОСОБА_4 , яка зазначила, що також не отримала виплати з нагоди «08 березня 2023».

Доводи про те, що мобінг проявлявся в тому, що її пересадили в інший кабінет, який на думку позивачки є гіршим ніж її попередній кабінет, є безпідставними, адже позивачкою не доведено, що наданий їй новий кабінет не був пристосований або був непридатний для виконання позивачкою покладених на неї трудових обов`язків.

Також як встановлено судом й підтверджується матеріалами справи, згідно наданої відповідачем заяви позивачки на звільнення, 23.05.2023 р. позивачка підписала подану на ім`я директора КП «Київтранспарксервіс» заяву наступного змісту: «Прошу надати мені невикористану щорічну відпустку з 30.05.2023 р. з наступним звільненням за власним бажанням. Останній день відпустки вважати днем звільнення».

Надходження заяви позивачки від 23.05.2023 р. до відповідача зареєстровано 29.05.2023 р.

Наказом № 86-В про надання відпустки від 29.05.2023 позивачці з 30.05.2023 р. по 22.06.2023 р. надано відпустку.

Наказом № 113-к про припинення трудового договору від 21.06.2023 р. позивачку звільнено 22.06.2023 р. за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України: «Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.».

У частині першій статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 686/10718/17 (провадження № 61-6185св19) зроблено висновок, що «при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України».

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 звільнилась з роботи за власним бажанням без зазначення конкретних причин, які спонукали позивачку та призвели до написання заяви про звільнення за власним бажанням.

Заява про розірвання трудового договору з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із наявністю порушень трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно ОСОБА_1 на момент звільнення, позивачкою відповідачу не подавалася й спір щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України на вирішення суду не передавався.

Відсутність у позивача на момент звільнення судового рішення, що підтверджує вчинення щодо неї мобінгу, як виправдання неможливості подати заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, колегія суддів відхиляє як безпідставну, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивачки із відповідним позовом за захистом своїх прав саме до звільнення, що спростовує твердження про наявність таких порушень у період перебування позивачку у трудових відносинах із відповідачем.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачкою вимог про вчинення щодо неї мобінгу у період дії трудового договору. Відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, повторюють доводи позовної заяви, які були предметом розгляду судом першої інстанції, й суд дав їм належну правову оцінку, правомірно визнавши їх необґрунтованими.

Порушень процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції не встановлено. Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 26 червня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик