КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Степаненко Галиною Олександрівною, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 за період з 01.01.2014 по 23.07.2019 у розмірі 896 793,50 грн;

3% річних у розмірі 52 408,68 грн за період з 23.09.2016 по 14.07.2021;

інфляційній втрати у розмірі 134 292,36 грн за період з 23.09.2016 по 14.07.2021 (а.с. 1-4).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2023 провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито (а.с. 180).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що заявляючи вимогу про стягнення частини грошових коштів від отриманої відповідачем орендної плати, позивач помилково послалася на норми сімейного законодавства, які визначають порядок набуття та поділу спільного сумісного майна подружжя, зокрема, ст. 60, 69,70 СК України, і не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами в даному випадку.

Крім того, у даній справі ОСОБА_1 просила стягнути орендну плату за період з 01.01.2014 по 23.07.2019 в розмірі 896 793,50 грн, а у справі № 761/31402/19-ц - у розмірі 34 788,58 дол США та 615 433,33 грн за період з грудня 2013 року по 26.07.2019.

Тому вважає, що у вищевказаних справах не ідентичний предмет спору, а правова підстава, на яку посилалась ОСОБА_1 у справі № 761/31402/19-ц відмінна від правової підстави, на яку вона посилається у даній справі № 757/38559/21-ц, провадження у якій закрито ухвалою від 05.10.2023, в зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про тотожність позовів у цих справах є помилковими (а.с. 182-184).

13.03.2024 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що предметом позову у даній справі (№ 757/38559/21-ц) та у справі № 761/31401/19-ц є стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів отриманих від оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б) за Договорами оренди від 01.04.2013, від 01.07.2015 та від 22.09.2016. Тобто, підставою позову є одні і ті самі обставини, а саме укладення відповідачем договорів оренди, отримання грошових коштів за оренду. Тому, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є повністю обґрунтованою та законною, постановленою у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є вимога про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 за договором оренди від 01.04.2013, 01.07.2015, 22.09.2016, 24.07.2019 по 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б) за період з 01.01.2014 по 23.07.2019 в розмірі 896 793, 50 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2021 у справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини орендної плати за нежитлове приміщення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України).

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/9380/19, від 15.11.2021 у справі № 428/9280/20, від 21.12.2021 у справі № 295/983/21.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Із матеріалів справи вбачається, що у даній позовний заяві про стягнення грошових коштів ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 за договором оренди від 01.04.2013, 01.07.2015, 22.09.2016, 24.07.2019 1/2 частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б) за період з 01.01.2014 по 23.07.2019 в розмірі 896 793,50 грн.

В той же час, відповідно до позовної заяви про поділ орендної плати за нежитлове приміщення набутого в шлюбі від 08.08.2019 у справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 за договором оренди від 01.04.2013, 07.12.2006, 12.04.2007, 21.12.2009, 01.04.2013, 01.07.2015, 22.09.2016 1/2 частину орендної плати за нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» прощею 157,82 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (літера Б) з грудня 2013 року по 26.07.2019 в розмірі 615 433,33 грн.

Рішенням Печерського районного суду від 03.06.2021 року у справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені позову.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що спір виник між тими ж сторонами, матеріально-правові вимоги в позовах є тотожними, підстави та предмет позовів є ідентичними, аналогічні вимоги розглянуті судом та їм надана відповідна правова оцінка, прийнято рішення суду, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження.

Посилання апелянта на те, що вона помилково послалась на норми сімейного законодавства, які визначають порядок набуття та поділу спільного сумісного майна подружжя не спростовує висновків суду першої інстанції про тотожність поданих позовів, оскільки зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не робить позов відмінним від уже розглянутого позову, та за наслідками якого вже є судове рішення, що набрало законної сили. На думку апеляційного суду, позивач у такий спосіб намагається переглянути прийняте судове рішення, з висновками якого вона не погоджується.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Степаненко Галиною Олександрівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 08 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома