Головуючий у суді першої інстанції Ж. І. Кордюкова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

18 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І., в примішенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рисак О. О., у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О. О., індексний номер 68346050 від 06.07.2023 18:14:23, реєстраційний номер об?єкта: 000, щодо державної реєстрації за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. Опис: однокімнатна. Також просила скасувати запис про проведену державну реєстрацію за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. Опис: однокімнатна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 01.07.2023 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Рисак О. О. була здійснена реєстрація права спільної часткової власності 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. за ОСОБА_2 , опис: однокімнатна. Реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68346050 від 06.07.2023 Рисак О. О. , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 68346050 від 06.07.2023, прийняте з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в реєстр внесена інформація, яка не відповідає дійсності. Позивач вказує, що відповідач навмисно здійснив реєстрацію права власності на квартиру з характеристиками, що не відповідають фактичним даним зазначеним в документах, що підтверджують право власності на квартиру при її придбанні, на підставі рішення суду, яке дало йому право на здійснення такої реєстрації. Технічний паспорт на квартиру не внесений в Єдину державну електронну систему у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності), йому не присвоєно реєстраційний номер та не створено інвентаризаційну справу, як того вимагає чинне законодавство України. Крім того, інформація про площу квартири, внесена в реєстр речових прав, не відповідає фактичній площі квартири. Відповідачем фактично не проводилася інвентаризація квартири та не встановлені її технічні характеристики. Також на квартиру зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Реєстратор повинен був відмовити ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на 1/2 частку спірної квартири, так як відсутні дані та документи, які необхідні при реєстрації права власності, а подані документи не відповідали вимогам Закону, крім того були наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 15 000 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову обмежився виключно посиланням на виправлення технічної помилки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно технічних характеристик квартири. Проте позивач наполягає на тому, що внаслідок оскаржуваного рішення державного реєстратора відбулося не просто допущення технічної помилки, а фактично має місце невідповідність відомостей про речові права, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, даним, які містяться у правовстановлюючих документах, що безпосередньо впливає на права позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги докази, які не існували на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора. Втім суд першої інстанції відмовив позивачу у клопотанні про витребування у ТОВ «ГРАНД ЄВРО ПРОЕКТ» документів, на підставі яких оформлено технічний паспорт на спірну квартиру, на підставі яких вказано квадратуру як квартири у цілому так і окремих її складових, та на підставі яких оформлено план відповідної квартири.

Крім того, позивач вказує, що витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, стягнуті судом на користь відповідача не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та не відповідають характеру необхідних і є неспівмірними з виконаною роботою, а тому їх розмір є необгрунтованим, про що, зокрема, позивачем вказувалося у відповіді на відзив відповідача на позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів, викладених у ній, ОСОБА_2 вважає рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та надуманою, яка не стосується предмета спору, оскільки рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на частку квартири АДРЕСА_2 є законним та обґрунтованим. Апелянт не вказує статтю Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка порушена рішенням про державну реєстрацію від 06.07.2023, так само не вказує і пункт Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ 25.12.2015 № 1127, який порушено рішенням про державну реєстрацію від 06.07.2023. Посилання апелянта на порушення Інструкції під час виготовлення технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , належними і допустимими доказами не підтверджена, а також і не є предметом спору в даній справі. Відповідно до технічного паспорту на квартиру № 8 , її загальна площа становить 48,7 кв.м., житлова 19,6 кв.м. Реєстраційний номер технічного паспорту: ТІ01: НОМЕР_2 ; інвентаризаційна справа № 887. Реєстраційний номер технічного паспорту свідчить про те, що останній внесений та зареєстрований в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва. Станом на 22.11.2024 даний технічний паспорт на квартиру № 8 є діючим. Відповідно до технічного паспорту, реєстраційний номер: ТІ01:3717-5222-2267-9604; інвентаризаційна справа № 887, загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа 19,6 кв.м. Відповідно до відомостей, що містилися в Державному реєстрі речових прав, загальна площа квартири складає 33,7 кв.м., житлова площа 18,5 кв.м. Дана розбіжність є технічною помилкою реєстратора, яка виникла під час внесення відомостей про речові права до Державного реєстру речових прав державним реєстратором. Тобто розбіжності технічної характеристики квартири в технічному паспорті квартири та відомостей, що містяться в Державному реєстрі виправляється державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права якої містять таку помилку, а не в судовому порядку. Враховуючи викладене, відповідач ОСОБА_2 26.06.2024 звернувся до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про виправлення технічної помилки у Державному реєстрі прав стосовно технічних характеристик квартири, зокрема її площі. 26.06.2024 Департаментом виправлено технічну помилку та сформовано Витяг з Державного реєстру речових прав стосовно квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа 19, 6 кв.м.

У відзиві вказано, що відповідачем, з метою захисту своїх прав, витрачено кошти на судові витрати. На підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2024, адвокат Ковтун Андрій Володимирович представляє інтереси ОСОБА_2 у справі № 752/20093/23. Додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.02.2024, передбачено, що адвокат усіма законними методами та способами надає правову допомогу Клієнту у справі № 752/20093/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року. Сторони погодили, що вартість послуг (гонорар) адвоката складає 15 000,00 грн. 25.11.2024 між сторонами підписано акт виконаних робіт № 2, відповідно до якого адвокат виконав наступне: - надання юридичної консультації правового характеру із використанням Єдиного державного реєстру судових рішень; - підготовка клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції; - підготовка відзиву на апеляційну скаргу; - направлення відзиву сторонам та до Київського апеляційного суду. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 123 від 25 листопада 2024 року, ОСОБА_2 сплатив адвокату Ковтуну А. В. гонорар за послуги правничої (правової) допомоги у розмірі 15 000,00 грн. Відповідно, розмір судових витрат, які ОСОБА_2 поніс в зв`язку із переглядом справи № 752/20093/23 у суді апеляційної інстанції складається із правничої (правової) допомоги у сумі 15 000,00 грн. З урахування зазначеного відпровідач просить апеляційний суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомога у розмірі 15 000,00 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, просять задовольнити її з викладених доводів.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача - адвокат Ковтун А. В., який виявив бажання брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконфенції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, до системи відеоконференцзв`язку не зайшов у визначений судом час, про дату, час та місце судового засідання він був повідомлений належним чином, до його електронного кабінету було направлено та доставлено судову повістку.

Третя особа державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рисак О. О. у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вдповідача та його представника, а також від третьої особи не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд вважав за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача, його представника, та третьої особи, оскльки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та її представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності від 14.02.2012 квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,70 кв.м., жилою площею 19,60 кв.м., належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт на підставі постанови Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника № 56610523 від 14.06.2018

21.04.2021 Голосіївським районним судом міста Києві у справі №752/19854/17 ухвалено рішення, згідно з яким визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2021 рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 21.04.2021, в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, залишено без змін.

Постановою Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 у справі №752/19854/17 залишено без змінрішення Голосіївського районного суду міста Києві від 21.04.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 09.12.2021 в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

З матеріалів реєстраційної справи № 000 вбачається, що 01.07.2023 ОСОБА_2 звернувся з заявою про державну реєстрацію прав власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви були додані технічний паспорт від 27.06.2023 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,70 кв.м., жилою площею 19,60 кв.м., реєстраційний номер: TI01:3717-5222-2267-9604, інвентаризаційна справа №887 та Витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер: TI01:3717-5222-2267-9604.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав №338294792 від 06.07.2023 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак Оленою Олександрівною внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68346050 від 06.07.2023 18:14:23 щодо державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., опис: однокімнатна.

26.04.2024 ОСОБА_2 звернувся до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про виправлення технічної помилки у Державному реєстрі прав стосовно технічних характеристик квартири, зокрема її площі.

26.06.2024 Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради сформовано та внесено виправлення та Витяг з Державного реєстру речових прав стосовно квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа 19,60 кв.м

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 68346050 від 06.07.2023, прийняте з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в реєстр внесена інформація, яка не відповідає дійсності. ОСОБА_2 навмисно здійснив реєстрацію права власності на квартиру з характеристиками, що не відповідають фактичним даним зазначеним в документах, що підтверджують право власності на квартиру при її придбанні, на підставі рішення Технічний паспорт на квартиру не внесений в Єдину державну електронну систему у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності), йому не присвоєно реєстраційний номер та не створено інвентаризаційну справу, як того вимагає чинне законодавство України. Крім того, інформація про площу квартир, внесена в реєстр речових прав, не відповідає фактичній площі квартири. ОСОБА_2 фактично не проводилася інвентаризація квартири та не встановлені її технічні характеристики. Реєстратор повинен був відмовити ОСОБА_2 у державній реєстрації прав власності на 1/2 частку спірної квартири, так як відсутні дані та документи, які необхідні при реєстрації права власності, а подані документи не відповідають вимогам Закону, наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстації дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість заявлених позовних вимог, доводи позивача, якими вона обгрунтувала заявлені вимоги, вважав безпідставними, а рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О. О., індексний номер 68346050 від 06.07.2023 18:14:23, реєстраційний номер об?єкта 000, щодо державної реєстрації за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , законним та винесеним відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому суд вважав, що наявність помилки у зазначенні площі квартири, яка була допущена реєстратором при проведенні державної реєстрації речового права за відповідачем, не свідчить про незаконність цього рішення. Крім того, зазанений недолік був усунутий реєстратором за зверненням самого відповідача. Щодо вимоги скасувати запис про проведену державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., суд дійшов висновку, що позивачем у спірних правовідносинах обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскількиЗаконом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України про державну реєстрацію №1952 викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права та не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав, а тому не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Так, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV).

Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Законом: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом № 1952-IV, іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.

За правилами абзацу 2 пункту 12 Порядку № 1127 під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно або витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Отже, з наведених вище норм матеріального права можна дійти висновку про важливість дотримання і неухильного виконання процедури державної реєстрації виключно на підставі вимог закону, оскільки невиконання суб`єктом владних повноважень вимог законодавства призводить до незаконність всієї процедури державної реєстрації.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 наполягала на тому, що державний реєстратор повинен був відмовити ОСОБА_2 у державній реєстрації прав власності на 1/2 частку спірної квартири, так як відсутні дані та документи, які необхідні при реєстрації права власності, а подані документи не відповідали вимогам Закону та були наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки оспорюване рішення державного реєстратора прийнято з дотриманням вимог Закону № 1952-IV, на виконання судового рішення, ухваленого у справі №752/19854/17, що набрало законної сили, а тому у державного реєстратора були відсутні передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови у державній реєстрації права власності за ОСОБА_2 на частку квартири.

Державним реєстраторомперевірено документи та відомості Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та сформовано витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником.

Державна реєстрація права власності на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_2 відбулася на підставі судового рішення, ухваленого у справі № 752/19854/17, яке набрало законної сили.

Проте під час проведння реєстраційної дії реєстратором було допущено помилку та внесено невірні відомості щодо загальної та житлової площі квартири.

При цьому, розбіжності технічної характеристики квартири в технічному паспорті квартири та відомостей, що містяться в Державному реєстрі виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права якої містять таку помилку, а не в судовому порядку.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру № 8 , її загальна площа становить 48,7 кв.м., житлова 19,6 кв.м. Реєстраційний номер технічного паспорту: ТІ01: НОМЕР_2 ; інвентаризаційна справа № 887.

Реєстраційний номер технічного паспорту свідчить про те, що останній внесений та зареєстрований в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.

Станом на 22.11.2024 даний технічний паспорт на квартиру № 8 є діючим.

Відповідно до технічного паспорту, реєстраційний номер: ТІ01:3717-5222-2267-9604; інвентаризаційна справа № 887, загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа 19,6 кв.м.

Відповідно до відомостей, що містилися в Державному реєстрі речових прав, загальна площа квартири складає 33,7 кв.м., житлова площа 18,5 кв.м.

Дана розбіжність є технічною помилкою реєстратора, яка виникла під час внесення відомостей про речові права до Державного реєстру речових прав державним реєстратором.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 26.06.2024 звернувся до Центру надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про виправлення технічної помилки у Державному реєстрі прав стосовно технічних характеристик квартири, зокрема її площі.

26.06.2024 Департаментом виправлено технічну помилку та сформовано Витяг з Державного реєстру речових прав стосовно квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого загальна площа квартири складає 48,7 кв.м., житлова площа 19, 6 кв.м.

Та обставина, що технічна помилка, допущена державним реєстратором, була виправлена вже під час розгляду цієї справи судом, не є підставою для задоволення заявлених позивачем вимог, оскільки не спростовує законність проведення державним реєстратором реєстраці права власності відповідача на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 є законним та обґрунтованим.

Позовна заява та доводи апеляційної скарги не містять посилань на норми матеріального права - статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які порушені рішенням про державну реєстрацію від 06.07.2023, та пункт Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ 25.12.2015 № 1127, який порушено рішенням про державну реєстрацію від 06.07.2023.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відмови ОСОБА_2 у реєстрації його права власності на частку спірної квартири у зв`язку із наявним зареєстрованим обтяженням речового права на вищевказане нерухоме майно не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного позивачем рішення реєстратора, оскільки рішення про державну реєстрацію приймалось реєстратором саме на підставі рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яке він зобов`язаний був виконати.

Щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права з Державного реєстру, то така вимога не підлягала задоволенню, оскільки відсутні для цього передбачені законом підстави. ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення суду, його право власності зареєстровано законно та обгрунтовано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає настпуне.

Так, вирішуючи питання щодо відкшодування витрат на правничу допомогу суд, ураховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, враховуючи, критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, наявність клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн., який вважав достатнім, відповідним вимогам розумності, справедливості, реальності та співмірності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьоїстатті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі також Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VIпредставництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно достатті 19 Закону № 5076-VIвидами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Згідно із частиною першоюстатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною третьоюстатті 137 ЦПК Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено(пункт 1 частини другоїстатті 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частини третьоїстатті 237 ЦК Україниоднією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першоюстатті 627 ЦК Українипередбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно достатті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно достатті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другоюстатті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та адвокатом Ковтуном А. В. 01.02.2024 було укладено Договір про надання правової/правничої допомоги.

Пунктом 4 Договору сторони обумовили гонорар адвоката та порядок його оплати.

Згідно положень п. 4.1 Договору розмір гонорара адвоката у цій справі складає 15 000,00 грн.

Виплата гонорара здійснюється після підписання акту виконаних робіт (п.4.2. договору).

На підтвердження розміру понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу були надані копія договору про надання правової допомоги від 01.02.2024, детальний опис робіт (наданих послуг) від 22.02.2024, акт виконаних робіт від 22.02.2024,прибутковий касовий ордер №75, свідоцтво про права на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧК №000617, копія ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 01.02.2024 серії СА №1076127.

Згідно акту виконаних робіт від 22.02.2024 вартість послуг адвоката визначилася сторонами у розмірі 35 000,00 грн.

Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 126 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18 зроблено такий висновок: «Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті».

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 суд дійшов такого висновку: «На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст. ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. Отже, висновки судів попередніх інстанційпро відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Так, пункт 1 частини другоїстатті 137 ЦПК Українипередбачає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Оскільки цивільне, господарське та адміністративне судочинство об`єднані основоположним принципом, що полягає у забезпеченні відшкодування витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, враховуючи те, що процесуальні вимоги до доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є тотожними для всіх видів судочинства, суд дійшов висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зокрема Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК Українистановить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розмірута/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис наданих послух лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм під час оцінки такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Крім того, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заперечила щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, вказуючи на сумнівність поданого відповідачем детального опису робіт, невідповідність витрат критерію реальності наданим адвокатом послуг, недоведення необхідності таких витрат та вказувала на їх неспівмірність з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами).

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом постанови від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

За таких обставин, суд першох інстанції вірно вважав наявними підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, які підтверджені наявними у матеріалах справи доказами у розмірі 15 000,00 грн., врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих позивачем доказів, а також взявши до уваги заперечення позивача щодо невідповідності заявлених витрат вказаним критеріям.

Колегія суддів дійшла висновку про доведеність відповідачем понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 15 000,00 грн та їх співмірність з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів вважає, що такй розмір є співмірним, розумним та пропорційним з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, реальністю понесення адвокатських витрат, розумністю їхнього розміру.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не може вважатись незаконним та необґрунтованим, і таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування або зміни в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

Таким чином, оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним позивачем у позові, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Оскільки суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 закону України «Про судовий збір», тому судові витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави.

Щодо витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом встановлено, що правова допомога ОСОБА_2 у цій справі у суді апеляційної інстанції надавалась адвокатом Ковтуном А. В. на підставі договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СА №1095899 від 15.11.2024, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до акту виконаних робіт № 2 від 25.11.2024 вартість послуг адвоката визначається сторонами у розмірі 15 000,00 грн.

Згідно детального опису робіт від 22.04.2024 адвокатом було надано юридичну консультацію правового характеру із використанням Єдиного державного реєстру судових рішень, підготовлено клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. Підготовлено відзив на апеляційну скаргу позивача та направленого його до суду та позивачу.

Відповідно до прибуткового касового ордера № 123 адвокатом прийнято від ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2024 суму у розмірі 15 000,00 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу суд ураховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Однак вирішення питання про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначення її розміру вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням поданих сторонами доказів.

Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції у зв`язку із переглядом судового рішення в частині його оскарження у цій справі у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

ОСОБА_5 заперечує проти покладення на неї обов`язку по відшкодуванню витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи апеляційним судом.

Ураховуючи надані заявником докази та ту обставину, що суд апеляційної інстанції залишає подану позивачем апеляційну скаргу без задовлення, а оскаржуване нею рішення - без змін колегія суддів погоджується, що існують підстави для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції на правничу допомогу.

З огляду на наявність заперечення позивача, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи та має на утриманні дитину з інвалідністю, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом заявнику послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлена сума в розмірі 15 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих ним послуг та виконаних робіт.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, з урахуванням її заперечень, необхідно зменшити до 2 000,00 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, співмірності конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Відтак з позивача на корить відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 грудня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна