ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 495/9088/18

провадження № 61-2575св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 вересня 2022 року про виправлення описки, у складі судді Заверюхи В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року у складі колегії суддів Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її витребування, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та обтяжень та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно, зокрема, земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Їй рекомендовано звернутись із заявою про видачу дубліката державного акта на право власності на землю.

Під час відновлення правовстановлюючих документів позивачу стало відомо, що Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 30 березня 2017 року у справі № 495/1136/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів затвердив мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_5 за договором позики від 02 квітня 2015 року передав зазначену вище земельну ділянку.

28 квітня 2017 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на зазначену земельну ділянку, номер запису 20122298, реєстраційний номер 103.

У той же день, 28 квітня 2017 року, ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, а 20 березня 2018 року ОСОБА_6 відчужила її ОСОБА_2

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 29 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задовольнив частково. Скасував ухвалу суду від 30 березня 2017 року про закриття провадження у зв`язку з визнанням мирової угоди, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення суми заборгованості.

Позивач зазначала, що її позовні вимоги до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її витребування та визнання права власності в порядку спадкування частково задоволені заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року.

Вказане заочне рішення суду було скасовано ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2020 року на підставі заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

В подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_2 під час перегляду судом заочного рішення суду здійснив поділ спірної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :02:026:0747 і :02:026:0748 та відчужив їх на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі?продажу земельних ділянок від 22 травня 2020 року.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд витребувати від:

ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747;

ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0748;

скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 22 травня 2020 року, прийняті приватним нотаріусом Білгород?Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю.:

яким право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0747, зареєстровано за ОСОБА_3 ;

яким право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номером :02:026:0748, зареєстровано за ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:

земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747;

земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0748.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі судді Заверюхи В. О. заочним рішенням від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 березня 2018 року на нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0057.

Визнав за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, держаний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 904789, виданий 07 лютого 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород?Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т. С., зареєстрований в реєстрі за № 4260, кадастровий номер :02:026:0057.

Вирішив питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовив.

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 04 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року задовольнив. Скасував заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року.

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 13 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 13 вересня 2021 року, позов задовольнив в повному обсязі.

Витребував від ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747, та витребував від ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0748, на користь ОСОБА_1

Скасував рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 22 травня 2020 року, індексний номер 52348927, прийняте приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю., запис про право власності 36598204, яким право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0747, визнано за ОСОБА_3 , а також рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 22 травня 2020 року, індексний номер 52348845, прийняте приватним нотаріусом Білгород?Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю., запис про право власності 36598127, яким право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0748, визнано за ОСОБА_4

Визнав за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747, та на земельну ділянку, загальною площею 0,0174 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0748.

Стягнув із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 825,40 грн.

Вирішуючи питання про наявність у позивача правових підстав для витребування земельних ділянок, суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка, до її поділу, належить ОСОБА_1 з моменту відкриття спадщини після смерті її батька, а судове рішення, на підставі якого ця земельна ділянка вибула з власності померлого ОСОБА_7 , було скасоване.

Місцевий суд, враховуючи те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, виснував, що витребування нерухомого майна у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном, задоволення позову не покладає на вказаних осіб індивідуальний та надмірний тягар.

Суд першої інстанції також вважав, що відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», зважаючи встановлені обставини, вимоги позивача про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0426 га, кадастровий номер :02:026:0747 за ОСОБА_3 , та про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0174 га, кадастровий номер :02:026:0748 за ОСОБА_4 , підлягають задоволенню.

Місцевий суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню, оскільки позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7 , від спадщини не відмовлялась, спору щодо спадкового майна немає, проте в позасудовому порядку позивач позбавлена можливості оформити на себе спадщину, тому має право на судовий захист.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила його до апеляційного суду.

Одеський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2022 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 вересня 2021 року, залишив без змін у частині:

витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0,0426 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747;

скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 22 травня 2020 року, індексний номер 52348927, прийняте приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т. Ю., запис про право власності 36598204, яким право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0747, визнано за ОСОБА_3 ;

визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку, загальною площею 0,0426 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:026:0747;

стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 608,46 грн.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача, оскільки спірна земельна ділянка, яка належала на праві власності ОСОБА_7 , вибула з володіння спадкодавця не з його волі, а на підставі незаконного судового рішення, яке було скасовано. Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що спадкове майно у вигляді земельної ділянки вибуло від спадкоємця ОСОБА_1 поза її волею.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 645/4020/18, зазначив, що довід про відмову у оформленні спадкових прав не постановою нотаріуса, а листом, не може бути взятий до уваги, оскільки відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій саме постановою не може бути перешкодою позивачу для захисту права на спадщину у судовому порядку. Також апеляційний суд керувався тим, що право ОСОБА_1 на спірне майно не визнається відповідачем ОСОБА_3 , та що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, яка належала її батькові.

Апеляційний суд також вважав, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем, у зв`язку із тим, що, остання під час укладення договору купівлі?продажу земельної ділянки з ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, мала б зважити на ту обставину, що спірна земельна ділянка є предметом спору у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування законом та витребування цієї земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом, що спірна земельна ділянка, яка належала на праві власності ОСОБА_7 , вибула з володіння спадкодавця на підставі незаконного судового рішення, яке скасовано, тому спадкове майно у вигляді вказаної земельної ділянки у спадкоємця ОСОБА_1 вибуло поза її волею, а отже позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача є обґрунтованими, та такими що знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

ОСОБА_3 у касаційній скарзі просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_3 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц.

ОСОБА_3 мотивує скаргу тим, що вона набула у власність спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого правочину, зареєстрованого у державному реєстрі, що свідчить про правомірність набуття у власність нерухомого майна.

Заявник зазначає, що придбала земельну ділянку не у позивача, а також не знала і не могла знати про те, що, можливо, ОСОБА_2 , який відчужив їй земельну ділянку, не мав на це права, тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

Водночас витребування земельної ділянки у добросовісного набувача є порушенням конституційного принципу непорушності права власності та буде надмірним й непропорційним втручанням у права, свободи та інтереси відповідача ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 також зазначає, що оскільки витребувати майно може тільки його власник, а матеріали справи не містять жодного доказу про належність спірної земельної ділянки на праві власності ОСОБА_1 , зокрема й набуття її у власність в порядку спадкування за законом, а також доказів про те, що ця земельна ділянка вибула поза волею ОСОБА_1 , позовні вимоги є необґрунтовані, задоволенню не підлягають.

Крім того, заявник зазначає, що позивач не надала суду доказів про неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, зокрема, не надала постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка підтверджує наявність у позивача перешкод у здійснення своїх спадкових прав.

ОСОБА_3 також зазначає, що не була завчасно повідомлена про дату та час підготовчого судового засідання, повістки про виклик для участі в судовому засіданні не отримувала, що є обмеженням у доступу до суду.

Доводи інших учасників справи

У травні 2023 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів заявника, вважає їх необґрунтованими та просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

ОСОБА_1 зазначає, що звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 у вересні 2013 року, водночас згідно з ухвалою Білгород?Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року про затвердження мирової угоди у справі № 495/1136/17 належна спадкодавцю спірна земельна ділянка передана ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу за договором позики від 02 квітня 2015 року. Вказане судове рішення було скасовано ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2018 року, що свідчить про незаконне вибуття спірної земельної ділянки від ОСОБА_7 .

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність в матеріалах справи відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_1 зазначає, що нотаріус у своєму листі роз`яснив їй як спадкоємцю про необхідність звернення до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою про видачу дубліката правовстановлюючого документа, надавши для цього, зокрема, оголошення про втрату цього акта через друковані засоби масової інформації.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_3 у лютому 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

У травні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 березня 1972 року, батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_7 .

Згідно з довідкою відділу реєстрації актів громадянського стану № 48/05-13 від 20 травня 2002 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб, змінила прізвище на ОСОБА_8 , а відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 21 лютого 2018 року - з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 (т. 1, а. с.11-13).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 10).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки, площею 0,0600 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та належала йому на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 904789 від 07 лютого 2006 року та договором купівлі-продажу від 21 листопада 2005 року (т. 1, а. с.18, 19).

28 листопада 2005 року Затоківська селищна рада видала ОСОБА_7 акт про встановлення в натурі меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1, а. с. 20).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 20 вересня 2013 року, приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т. С. завела спадкову справу № 34/2013 до майна померлого ОСОБА_7 , але у зв`язку з втратою Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 904789 від 07 лютого 2006 року, приватний нотаріус видати позивачці свідоцтво про право на спадщину не змогла та листом від 18 жовтня 2013 року рекомендувала їй звернутись до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою про видачу дубліката документа (т. 1, а. с. 14).

Під час відновлення правовстановлюючих документів позивачу стало відомо, що в межах цивільної справи № 495/1136/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року між сторонами затверджена мирова угода, за умовами якої ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_5 за договором позики від 02 квітня 2015 року передав земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0057 (т. 1, а. с. 22, 23).

28 квітня 2017 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності 20122298, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103 (т. 1, а. с. 15, 16).

У той же день, 28 квітня 2017 року, ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу вказаної спірної земельної ділянки, а 20 березня 2018 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 земельну ділянку за договором купівлі?продажу відчужила ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 15-17).

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 29 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задовольнив, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року скасував, у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів відмовив.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела, що її батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому вимоги позовної заяви ОСОБА_5 є необґрунтованими (т. 1, а. с. 24).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року у справі № 495/9088/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 40206049 від 20 березня 2018 року, запис про право власності 25225706 на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0057, та визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку (т. 1, а. с. 193-197).

18 травня 2020 року адвокат Васильєв П. О. в інтересах ОСОБА_2 подав заяву про перегляд вказаного заочного рішення (т. 1, а. с. 219-223, 224).

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 04 червня 2020 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року скасував, справу призначив до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1, а. с .250-252).

Під час перебування на розгляді заяви про перегляд вказаного заочного рішення відповідач ОСОБА_2 здійснив заходи щодо поділу спірної земельної ділянки на дві земельні ділянки та відчужив їх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зі змісту відповіді Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01 червня 2020 року № 236/124-20 вбачається, що інформація про земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0057 була перенесена до архівного шару програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки ОСОБА_2 .

В результаті поділу земельної було утворено земельні ділянки з кадастровими номерами :02:026:0747 та :02:026:0748 (т. 2, а. с. 7).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 02 червня 2020 року № НВ 020 земельна ділянка із кадастровим номером :02:026:0747 зареєстрована за ОСОБА_3 , площею 0,0426 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 2, а. с. 17-19).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :02:026:0747 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2020 року, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 52348927 від 22 травня 2020 року, номер запису про право власності 36598204 (т. 2, а. с. 8).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 18 червня 2020 року № НВ-020 земельна ділянка із кадастровим номером :02:026:0748 зареєстрована за ОСОБА_4 , площею 0,0174 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 2, а. с. 20, 21).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :02:026:0748 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2020 року, видавник приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 52348845 від 22 травня 2020 року, номер запису про право власності 36598127 (т. 1, а. с. 244, 245).

Суди також установили, що згідно з копією спадкової справи приватний нотаріус 07 лютого 2014 року видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_7 на 61/100 частку житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 128).

Також приватний нотаріус 06 листопада 2018 року видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0,0518 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва (т. 1, а. с. 149).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України, Верховний Суд переглядає рішення суду першої інстанцій в частині, яка була предметом перегляду суду апеляційної інстанції, та постанову апеляційного суду.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Як установлено судами після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки, площею 0,0600 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належної спадкодавцю на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 904789 від 07 лютого 2006 року та договором купівлі?продажу від 21 листопада 2005 року.

ОСОБА_1 , яка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_7 , 20 вересня 2013 року звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітової Т. С. із заявою про прийняття спадщини. За цією заявою заведено спадкову справу № 34/2013 до майна померлого ОСОБА_7

18 жовтня 2013 року приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т. С. надіслала ОСОБА_1 лист, в якому повідомила про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю (втратою) належних правовстановлюючих документів на це майно. У цьому листі нотаріус роз`яснив спадкоємцю про необхідність звернення до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою про видачу дубліката цього документа, до якої додати завірену належним чином копію втраченого документа та оголошення про втрату цього документа у друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна.

Встановивши, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 , не відмовилась від прийняття спадщини, проте у зв`язку із встановленими вище обставинами у справі та відсутністю у зв`язку з цим можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майна у порядку спадкування за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Згідно з положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18), у постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 359/11887/21 (провадження № 61-7085св23).

Як установили суди, Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 30 березня 2017 року у справі № 495/1136/17 затвердив мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_5 за договором позики від 02 квітня 2015 року передав останньому земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0057.

28 квітня 2017 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку та у цей же день уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. 20 березня 2018 року ОСОБА_6 за договором купівлі?продажу земельної ділянки відчужила її ОСОБА_2 .

Надалі Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ухвалою від 29 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставина задовольнив, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року скасував, у задоволенні позову відмовив, мотивуючи рішення тим, що вимоги ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер у віці 64 роки, спадщину після його смерті прийняла його дочка ОСОБА_1 .

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:026:0057, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_7 , вибула з його власності на підставі ухвали Білгород?Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року, яка була скасована ухвалою Білгород?Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2018 року, що свідчить про незаконність її вибуття з власності ОСОБА_7 , який на момент такого відчуження вже помер, отже подальше відчуження цієї земельної ділянки здійснене без правових підстав.

Суди також установили, що 18 травня 2020 року адвокат Васильєв П. О. в інтересах ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Білгород?Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року у цій справі, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 березня 2018 року, запис про право власності 25225706 на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:026:0057, та визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку.

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 04 червня 2020 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року скасував, справу призначив до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Водночас під час перебування на розгляді заяви про перегляд вказаного заочного рішення відповідач ОСОБА_2 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:026:0057, у результаті чого утворено земельні ділянки з кадастровими номерами :02:026:0747 та :02:026:0748, надалі відчужив їх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 02 червня 2020 року № НВ 020 земельна ділянка із кадастровим номером :02:026:0747 зареєстрована за ОСОБА_3 , площею 0,0426 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що встановлені фактичні обставини у справі, зокрема, незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності спадкодавця та її належність ОСОБА_1 з моменту відкриття спадщини після смерті батька, дають правові підстави для витребування земельної ділянки у останнього набувача, зокрема, земельної ділянки із кадастровим номером :02:026:0747, площею 0,0426 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, колегія суддів, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, вважає що суди дійшли правомірного висновку, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки остання, проявивши розумну обачність, могла дізнатися про те, що ця земельна ділянка є предметом судових спорів, була неодноразово відчужена у короткий проміжок часу, та мала б зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу земельної ділянки із ОСОБА_2 , а тому за таких обставин відсутнє порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час вирішення спору про витребування земельної ділянки у ОСОБА_3 .

Так, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Суд першої інстанції, враховуючи статтю 1 Першого протоколу Конвенції, що гарантує захист права на мирне володіння майном особи, оцінивши усі підстави та послідовність набуття ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки, правильно виходив із доведеності позовних вимог ОСОБА_1 .

Місцевий суд правильно врахував те, що ОСОБА_3 під час набуття у власність спірної земельної ділянки проявила необачність, оскільки остання договір купівлі-продажу від 22 травня 2020 року уклала із ОСОБА_2 після ухвалення Білгород?Дністровським міськрайонним судом Одеської області заочного рішення від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яким за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га, яка розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також під час перегляду вказаного заочного рішення суду Білгород?Дністровським міськрайонним судом Одеської області.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду у цій частині, зазначивши, що витребування нерухомого майна у відповідача ОСОБА_3 не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки обставин про те, що у зв`язку з витребуванням у ОСОБА_3 спірної земельної ділянки остання нестиме «індивідуальний надмірний тягар», судами не встановлено, відповідач не навела вмотивованих обґрунтувань, підтверджених належними доказами, про настання для неї негативних наслідків як особи, яка постраждала від такого втручання, тому відсутні підстави вважати непропорційним втручання у мирне володіння майном.

Аналіз обставин справи, що переглядається, свідчить, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо витребування у відповідача спірного майна в повній мірі відповідає критеріям законності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц колегія суддів враховує таке.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 645/4220/16 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування з володіння відповідача квартири, керувався таким. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 червня 2016 року за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 визнано право власності на зазначену квартиру. 29 березня 2016 року, від імені ОСОБА_4, який на той час вже помер, та ОСОБА_3 приватний нотаріус посвідчив договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру, яка на момент відчуження була зареєстрована на ім`я ОСОБА_4. 12 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом, за яким відповідач ОСОБА_2 придбав зазначену квартиру, яка на момент відчуження була зареєстрована на ім`я ОСОБА_3.

Верховний Суд у наведеній постанові врахував позицію Європейського суду з прав людини у справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_5, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_6, відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_5 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_5 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_6. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_5 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_5. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_5. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_5 було порушено. З огляду на те, що ОСОБА_5 був визнаний винним у шахрайстві 06 червня 2001 року, його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_6 квартири ОСОБА_5 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_6 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_5 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Також вказано, що заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення від 17 листопада 2016 року у справі «Alentseva v. Russia», № 31788/06)

Касаційний суд виснував, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Водночас у справі, яка переглядається, факт вибуття спірної земельної ділянки поза волею власника ОСОБА_7 встановлено у іншій справі № 495/1136/17 під час перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення про затвердження мирової угоди, відповідно до якої ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_5 за фіктивним договором позики від 02 квітня 2015 року передав зазначену вище земельну ділянку.

Крім того, ОСОБА_3 не проявила належної обачності, набула у власність спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 після ухвалення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області заочного рішення від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яким за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також під час перегляду вказаного рішення суду Білгород Дністровським міськрайонним судом Одеської області.

Колегія суддів також зазначає, що у справах про витребування майна із чужого незаконного володіння суди повинні оцінювати наявність або відсутність добросовісності у зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, провадження № 14-192цс19, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19).

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша-четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14?473цс18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20, Велика Палата Верховного Суду вказала, що, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц).

З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена про дату та час підготовчого судового засідання та про початок судового розгляду справи колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів справи 18 травня 2020 року адвокат Васильєв П. О. в інтересах ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Білгород?Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року у справі № 495/9088/18, яким, зокрема, скасовано запис про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:026:0057, та визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на вказану земельну ділянку.

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 19 травня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року прийняв до свого провадження. Призначив судове засідання по справі на 26 травня 2020 року.

20 травня 2020 року ОСОБА_2 здійснив заходи щодо поділу земельної ділянки, кадастровий номер :02:026:0057, на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :02:026:0747 і :02:026:0748, та відчужив їх відповідачам, зокрема земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0747 на користь ОСОБА_3 .

За заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судове засідання по справі, призначене на 26 травня 2020 року, було відкладено на 04 червня 2020 року.

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 04 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення задовольнив, скасував це заочне рішення, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом всіх учасників справи в підготовче засідання на 23 червня 2020 року.

19 червня 2020 року ОСОБА_1 надіслала до суду заяву про залучення до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також заяву про уточнення позовних вимог, а саме про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами :02:026:0747 та :02:026:0748 шляхом їх витребування у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , скасування запису про їх державну реєстрацію та визнання права власності на вказані земельні ділянки у порядку спадкування за законом.

У своїх заявах ОСОБА_1 просила суд здійснити виклик співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за адресами знаходження майна, а саме АДРЕСА_4 .

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 23 червня 2020 року заяву позивача про залучення співвідповідачів задовольнив. Залучив до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Копію цієї ухвали разом з позовною заявою направив відповідачам на адреси, наявні в матеріалах справи, зокрема ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_1 .

20 серпня 2020 року позивач надіслала до суду заяву про долучення адвокатського запиту від 12 серпня 2020 року та відповіді виконавчого комітету Білгород-Дністровський міської ради, згідно з якою ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Про розгляд підготовчого судового засідання у справі на 15 вересня 2020 року ОСОБА_3 була повідомлена, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням про вручення від 08 вересня 2020 року за адресою: АДРЕСА_5 .

26 жовтня 2020 року ОСОБА_3 надіслала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та про відкладення підготовчого засідання, посилаючись на неотримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви.

02 листопада 2020 року ОСОБА_3 надіслала до суду заяву про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 03 листопада 2020 року, на іншу дату, оскільки адвокату, який дії в її інтересах, після ознайомлення за матеріалами справи, необхідний час для підготовки відзиву на позов.

04 листопада 2020 року адвокат Васильєв П. О. в інтересах ОСОБА_3 надіслав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

Надалі адвокат Васильєв П. О., який дії в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спрямовував до суду заяви про відкладення підготовчого судового засідання, а саме від 27 листопада 2020 року, 15 грудня 2020 року, 18 січня 2021 року.

Про розгляд підготовчого судового засідання у справі на 17 березня 2021 року ОСОБА_3 була повідомлена 23 лютого 2021 року, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням про вручення від 19 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_5 .

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 17 березня 2021 року закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 19 квітня 2021 року. В підготовче судове засідання сторони по справі не зявились, були належним чином повідомлені.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена про дату, час та місце підготовчого судового засідання у справі не підтвердились. Верховний Суд урахував, що відповідач та її представник були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, неодноразово надсилали суду заяви по відкладення судового засідання на іншу дату, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали, у відведений процесуальним законодавством час для підготовчого провадження у справі правом на подання відзиву не скористались.

Крім того, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (частина друга статті 191 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд, переглянувши в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 вересня 2022 року про виправлення описки, та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк