ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3907/24 Справа № 932/1452/23 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами Дніпровської міської ради, Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про визнання протиправними дій, які становлять пряму дискримінацію через ознаки інвалідності, соціального статусу, пособництво в дискримінації, утиск та відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 22 грудня 2021 року він звернувся до Дніпровського міського голови із заявою про надання матеріальної допомоги як мешканцю м.Дніпра, який опинився в складних життєвих обставинах на тривалу реабілітацію та соціалізацію його як особи з інвалідністю ІІ групи, безстроково, у зв`язку з психічним захворюванням, при цьому він постійно потребує матеріального забезпечення на виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда, має медичні обмеження щодо життєдіяльності, для забезпечення яких необхідні матеріальні витрати, відповідно до висновку МСЕК. Допомогу просив надати у розмірі десяти прожиткових мінімумів 19340,00 грн.

Вказує, що заяву на отримання матеріальної допомоги він подав згідно до умов призначення та надання допомоги за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади, визначених Положенням про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженим рішенням міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36 із змінами, затвердженими рішенням Дніпровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 жовтня 2018 року №52/36 «Про затвердження Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста» від 24 лютого 2021 року №75/4.

10 січня 2022 року він отримав лист Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради «Про розгляд звернення», зі змісту якого вбачається, що вищевказана заява про отримання матеріальної допомоги знята з контролю, а у призначенні матеріальної допомоги відмовлено, оскільки питання про надання матеріальної допомоги не може бути розглянуто на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги, оскільки серед поданого ним пакету документів відсутній оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше ніж за 6 місяців до подання звернення.

25 січня 2022 року він звернувся до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з запитом, в тому числі поясненням, що ним було надано до Заяви на отримання матеріальної допомоги належний пакет документів у відповідності до вимог Положення зі змінами і вимагання від нього, особи з інвалідністю ІІ групи із тяжким психічним захворюванням, даним відповідачем додаткових оригіналів довідок медичного закладу про необхідність лікування, стан здоров`я тощо є протиправним і незаконним та суперечить вимогам того ж таки Положення.

03 лютого 2022 року він отримав лист-відповідь за вих. № Л-59/0-1/09-22 «Про розгляд запиту, зі змісту якого вбачається, що відповідач Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради продовжив вимагання від нього надання додаткових довідок оригіналів документів про його захворювання, лікування, тощо. Крім того, зазначив, що у Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради взагалі відсутня його заява і наданий ним пакет документів до неї і що для отримання матеріальної допомоги він зобов`язаний повторно звертатися з заявою та необхідним пакетом документів особисто до Дніпровської міської ради.

03 лютого 2022 року він звернувся до керівництва Дніпровської міської ради із запитом, в тому числі із скаргою на дії і рішення підконтрольного їй Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, про те, що ним було надано до заяви на отримання матеріальної допомоги належний пакет документів у відповідності до вимог Положення із змінами і вимагання від нього, особи з інвалідністю ІІ групи із тяжким психічним захворюванням, Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради додаткових оригіналів довідок медичного закладу про необхідність лікування, стан здоров`я тощо, є протиправним і незаконним та суперечить вимогам того ж Положення із змінами, згідно рішення Дніпровської міської ради № 457/4 від 24 лютого 2021 року та відповідно до ч.ч.7,8 Закону України «Про психіатричну допомогу» забороняється будь-кому вимагати відомості про стан психічного здоров`я та про надання йому психіатричної допомоги/лікування. Вилучення оригіналів документів та їх копіювання, що містять відомості про стан психічного здоров`я та надання психіатричної допомоги/лікування може здійснюватись лише у випадках, встановлених Законом.

14 лютого 2022 року він отримав лист-відповідь Дніпровської міської ради за вих. № Л-181/0-1/09-22 «Про розгляд звернення», зі змісту якого вбачається, що вже і Дніпровська міська рада продовжила вимагання від нього надання додаткових довідок оригіналів документів про його захворювання, лікування, тощо. Крім того, зазначено, що у Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради взагалі відсутня його заява і наданий ним пакет документів до неї і що для отримання матеріальної допомоги він зобов`язаний повторно звертатися з заявою та необхідним пакетом документів особисто до Дніпровської міської ради.

Вважає, що вищезазначене рішення та дії відповідачів, зокрема, вимагання від особи з інвалідністю ІІ групи, безстроково, у зв`язку із тяжким психічним захворюванням, підтвердженим належною Довідкою до Акту МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності, додаткових довідок оригіналів медичних документів про його захворювання та примушування повторно подавати заяву і збирати пакет документів незаконним та необгрунтованим, дискримінацією, умисно спрямованими діями на знущання із особи з інвалідністю, особливими потребами, оскільки його невід`ємне право, як особи з інвалідністю на отримання адресної матеріальної допомоги на рівні із іншими без будь-якої дискримінації, знущання, приниженням честі і гідності тощо.

Вказує, що вказаними діями відповідачів йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, щоденні думки та спогади про протиправне позбавлення його права на отримання адресної матеріальної допомоги, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні відмови відповідачів у розгляді питання про надання матеріальної допомоги на тривалу реабілітацію та соціалізацію. Одночасно, він замість направлення власних сил на проходження реабілітації інваліда змушений фіксувати увагу на відстоюванні своїх порушених прав та законних інтересів. З моменту відмови у розгляді його документів він переживає психологічний дискомфорт, у нього знижений і нестійкий настрій, наявні порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниження гідності. Він пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, все це призвело до появи негативних, психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, тривога з приводу майбутнього, з урахуванням зазначених обставин йому завдано моральну шкоду, яку він просить стягнути з відповідачів у розмірі 6000000,00 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

В задоволенні решти частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки під час розгляду справи знайшло своє підтвердження заподіяння позивачу з вини відповідачів моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивачу було безпідставно відмовлено Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради у передачі наданого ним пакету документів для розгляду питання про надання грошової допомоги на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги, а Дніпровською міською радою безпідставно не було вжито заходів щодо поновлення прав позивача після його звернення, що призвело до моральних страждань позивача й визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості та врахував, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача та дійшов до висновку про стягнення з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій, які становлять пряму дискримінацію через ознаки інвалідності, соціального статусу, пособництво в дискримінації, утиск, суд дійшов до висновку, що незважаючи на безпідставну відмову позивачу відповідачем Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради у передачі наданого ним пакету документів для розгляду питання про надання йому грошової допомоги на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги, а відповідачем Дніпровською міською радою безпідставно не було вжито відповідних заходів щодо поновлення прав позивача після його звернення, в ході розгляду даної справи не було встановлено наявності ознак прямої дискримінації позивача, утиску з боку відповідача Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та ознак пособництва в дискримінації, утиску з боку Дніпровської міської ради за ознакою того, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, тобто за його соціальним статусом, будь-які належні докази цього в матеріалах справи відсутні, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Не погодившись з таким рішенням суду, Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що про визначенні права заявника на адресну матеріальну допомогу, комісія повинна володіти інформацією, що саме буде надано заявнику, а з наданих заявником копій довідок МСЕК та індивідуальної програми реабілітації на підтвердження необхідності отримання адресної фінансової допомоги без інформації від лікаря не можливо, саме тому департаментом у листі від 10 січня 2022 року № Л-546/0-1/09-2 рекомендовано заявнику звернутися з новим пакетом документів, в якому буде наявна довідка від лікаря з рекомендація щодо проведення реабілітації, а за таки обставин департамент діяв виключно до вимог положень визначених законодавством й суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про часткового задоволення позову та стягнення з департаменту на користь позивача моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення в частині солідарного стягнення моральної шкоди та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Дніпровською міською радою та департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради виконані всі необхідні дії щодо розгляду звернення ОСОБА_1 , передбачені законодавством та Положенням про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженого рішеннями Дніпровської міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36, зі змінами, а тому у діях Дніпровської міської ради та департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради відсутні ознаки бездіяльності, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача. Зазначає, що в діях Дніпровської міської ради та департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради відсутні ознаки дискримінації позивача, оскільки позивач, як особа з інвалідністю не обмежений в реалізацій прав та свобод щодо призначення та надання матеріальної допомоги відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36 (зі змінами), яким затверджено Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, її характеру та обсягу, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, збільшивши до 6000000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що наданий ним пакет документів був достатній для винесення його заяви на розгляд засідання міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категорія громадян міста, вбачається ознаки прямої дискримінації. Зазначає, що оскільки Дніпровська міська рада, виконавчим органом, якого є департамент, та якому останній підзвітний та підконтрольний, з моменту, коли стало відомо про порушення його прав, не вжив заходів реагування з метою поновлення порушених його прав, така бездіяльність міської ради є пособництвом в дискримінації, а тому наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі.

У відзиві на апеляційні скарги Дніпровська міська рада просила скасувати рішення в частині солідарного стягнення моральної шкоди, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У відзиві на апеляційні скарги департамент соціальної політики Дніпровської міської ради просив скасувати рішення в частині солідарного стягнення моральної шкоди, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1964 року народження, є особою з інвалідністю ІІ групи, довічно, з загального захворювання, є одинокою особою похилого віку, який мешкає один і єдиним джерелом його існування є пенсія по інвалідності, розмір якої становить 2200,00 грн.

У зв`язку з наявним у ОСОБА_1 психічним захворюванням фахівцями Дніпропетровського обласного центру медико-соціальної експертизи із залученням спеціалістів закладу охорони здоров`я була розроблена Індивідуальна програма реабілітації інваліда за № 473.

22 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського міського голови із заявою про надання матеріальної допомоги як мешканцю м.Дніпра, який опинився в складних життєвих обставинах. Обгрунтовуючи свою заяву, просив надати матеріальну допомогу на тривалу реабілітацію та соціалізацію його як особи з інвалідністю ІІ групи безстроково у зв`язку з психічним захворюванням, вказуючи про те, що він потребує постійного матеріального забезпечення на виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда, має медичні обмеження щодо життєдіяльності, для забезпечення яких необхідні матеріальні витрати, зокрема, психологічну педагогічну індивідуальну реабілітацію, соціалізацію відповідно до висновку МСЕК, допомогу просив надати в розмірі десяти прожиткових мінімумів, а саме 19340,00 грн.

До вказаної заяви було додано копія паспорту громадянина України, копія ІНН, копія Довідки до Акту МСЕК, копія Індивідуальної програми реабілітації інваліда, копія пенсійного посвідчення особи з інвалідністю, довідка про доходи.

Заяву на отримання матеріальної допомоги позивач подав згідно до умов призначення та надання допомоги за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади, визначених Положенням про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженим рішенням міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36, із змінами, затвердженими рішенням Дніпровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 жовтня 2018 року №52/36 «Про затвердження Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста» від 24 лютого 2021 року №75/4.

Листом від 10 січня 2022 року №Л-546/0-1/09-2 Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради «Про розгляд звернення», повідомив, що вищевказана заява про отримання матеріальної допомоги знята з контролю з посиланням на те, що питання про надання позивачу матеріальної допомоги не може бути розглянуто на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги у зв`язку з відсутністю необхідного пакета документів, оскільки у поданому ним пакеті документів відсутній оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше ніж за 6 місяців до подання звернення. Цим листом позивач повідомлений про те, що для отримання матеріальної допомоги йому рекомендовано повторно із заявою та необхідним пакетом документів звертатися особисто або надіславши поштою за адресою АДРЕСА_1 .

26 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з запитом, в тому числі поясненням про те, що ним було надано до Заяви на отримання матеріальної допомоги належний пакет документів у відповідності до вимог Положення зі змінами і вимагання від нього, особи з інвалідністю ІІ групи із тяжким психічним захворюванням, даним відповідачем додаткових оригіналів довідок медичного закладу про необхідність лікування, стан здоров`я тощо є протиправним і незаконним та суперечить вимогам того ж таки положення.

Листом Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради за вих. № Л-59/0-1/09-22 від 03 лютого 2022 року «Про розгляд запиту», повідомлено, що Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради було роз`яснено про те, що матеріальна допомога мешканцям міста Дніпра надається згідно з Положенням про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженим рішенням міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36 зі змінами, та наведений зміст п.2.6. цього Положення. Також вказано про те, що у поданому ОСОБА_1 пакеті документів відсутній оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше ніж за 6 місяців до подання звернення. Зазначено, що до пакету документів позивачем надано копію індивідуальної програми реабілітації інваліда № 473 та копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією датовані 30 березня 2021 року; у зв`язку з відсутністю необхідного пакета документів питання надання йому матеріальної допомоги не може бути розглянуто на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Також позивачу роз`яснено, що для отримання матеріальної допомоги йому було рекомендовано повторно звертатися із заявою та необхідним пакетом документів особисто за адресою: АДРЕСА_1 або надіславши поштою.

25 січня 2022 року та 03 лютого 2022 року ОСОБА_1 звертався до Дніпровської міської ради із запитом, в тому числі із скаргою на дії і рішення Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, про те, що ним було надано до заяви на отримання матеріальної допомоги належний пакет документів у відповідності до вимог Положення із змінами, і вимагання від нього, особи з інвалідністю ІІ групи із тяжким психічним захворюванням, Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради додаткових оригіналів довідок медичного закладу про необхідність лікування, стан здоров`я тощо, є протиправним і незаконним та суперечить вимогам вказаного Положення із змінами, згідно рішення Дніпровської міської ради № 457/4 від 24 лютого 2021 року та відповідно до ч.ч.7, 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» забороняється будь-кому вимагати відомості про стан психічного здоров`я позивача та про надання йому психіатричної допомоги/лікування; вилучення оригіналів документів та їх копіювання, що містять відомості про стан психічного здоров`я та надання психіатричної допомоги/лікування може здійснюватись лише у випадках, встановлених Законом.

Листом Дніпровської міської ради «Про розгляд звернення» від 14 лютого 2022 року за вих. № Л-181/0-1/09-22 «Про розгляд звернення», повідомлено, що Дніпровською міською радою було роз`яснено про те, що умови призначення та надання адресної матеріальної допомоги за рахунок коштів бюджету Дніпровської міської територіальної громади визначені Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженим рішенням міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36 зі змінами, та наведений зміст п.2.6. цього Положення. Також вказано про те, що на звернення ОСОБА_1 від 24 грудня 2021 року реєстр. Інд. Л-3043 дано відповідь (лист від 10 січня 2022 року реєстр. Інд. Л-546/0-1/0-9-21), у якій зазначено, що у поданому пакеті документів відсутній оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше ніж за 6 місяців до подання звернення. Зазначено, що до пакету документів позивачем надано копію індивідуальної програми реабілітації інваліда № 473 та копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, датовані 30 березня 2021 року; у зв`язку з відсутністю необхідного пакета документів питання надання йому матеріальної допомоги не може бути розглянуто на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Також позивачу роз`яснено, що для отримання матеріальної допомоги йому було рекомендовано повторно звертатися із заявою та необхідним пакетом документів особисто за адресою: АДРЕСА_1 або надіславши поштою.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

У ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зазначено, що соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню (ст. 36 Закону).

Рішенням Дніпровської міської ради VII скликання від 24 жовтня 2018 року № 52/36 «Про затвердження Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста» було затверджено Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Рішенням Дніпровської міської ради VIIІ скликання «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 жовтня 2018 року №52/36 «Про затвердження Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста» від 24 лютого 2021 року № 75/4 внесено зміни до рішення міської ради від 24 жовтня 2018 року № 52/36 «Про затвердження Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста» (зі змінами), з викладенням першого абзацу підпункту 2.1, підпункти 2.4, 2.6, 2.8 Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста у новій редакції.

Як зазначено в Положенні про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста (з урахуванням змін), це Положення визначає умови використання коштів на надання адресної матеріальної допомоги з міського бюджету на соціальний захист населення.

Відповідно до п.2.1. Положення, призначення та надання адресної матеріальної допомоги здійснюється з метою підтримки громадян, які зареєстровані в Дніпрі та опинились за певних обставин у складній життєвій ситуації, а саме: п.2.1.1. хвороба (онкологічне захворювання, оперативне лікування, лікування після дорожньо-транспортної пригоди, проведення курсу лікування або реабілітації для дитини з інвалідністю або для осіб, що мають інвалідність І та ІІ групи»; п.2.1.2. пожежа або стихійне лихо, в наслідок якого завдано збитків житлу, майну потерпілого або його здоров`ю; п.2.1.3. інші непередбачені надзвичайні обставини, що об`єктивно порушують нормальну життєдіяльність заявника та його родини, наслідки яких вона не може подолати самостійно.

Відповідно до п.2.2. Положення, адресна допомога надається, як правило, один раз на рік у грошовому та/або натуральному вигляді. У разі зміни обставин та необхідності підтримки заявника питання надання адресної матеріальної допомоги може бути розглянуто повторно.

У п.2.4. Положення зазначено, що підставою для розгляду питання надання адресної матеріальної допомоги у грошовому вигляді є особиста заява громадянина на ім`я міського голови зі згодою на обробку персональних даних із зазначенням обставин, що підтверджують складну життєву ситуацію, місця реєстрації, серії і номера паспорта громадянина, реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або наданням копії документа, що свідчить про відмову в його отриманні, контактного телефону (за наявності).

Пунктом 2.5. Положення передбачено, що необхідність призначення грошової допомоги розглядається міським головою, його заступником з питань діяльності виконавчих органів відповідно до розподілу повноважень. Сума грошової компенсації визначається міським головою, його заступником з питань діяльності виконавчих органів відповідно до розподілу повноважень особисто або за їх дорученням міською комісією щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Засідання комісії проводить її голова. За відсутності голови комісії його обов`язки виконує заступник.

Згідно п.2.6. Положення із змінами, призначення грошової допомоги визначається на підставі таких документів: заяви громадянина (п.2.4. Положення); копії паспорта громадянина України заявника або копія ID-картки з додаванням копії витягу із державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання або довідки про реєстрацію місця проживання особи; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) громадянина або копія документа, що свідчить про відмову в його отриманні), копії довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, - для внутрішньо переміщених осіб; оригінал довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб установленого зразка (зазначена довідка подається за умови, якщо інформація про домоволодіння відсутня в Електронній картотеці обліку зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за наявності відповідних даних у картотеці довідку подавати не потрібно; оригінал довідки про доходи заявника та членів його сім`ї (п.2.3. Положення) за останні три місяці.

Крім зазначених документів, для призначення грошової допомоги необхідне надання одного (або кількох) документів, що підтверджують складну життєву ситуацію: у випадку хвороби оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізпіше ніж за 6 місяців до подання заяви; копія довідки медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) про наявність інвалідності; у випадку хвороби члена сім`ї копія свідоцтва про народження; копія свідоцтва про шлюб (у разі зміни прізвища); копія паспорта громадянина України або копія ID-картки; у разі лікування, проведення операції, реабілітації у медичних закладах, координацію яких здійснює департамент охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради, може надаватись висновок департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради; у випадку пожежі засвідчена належним чином копія акта Державної служби України з надзвичайних ситуацій про пожежу, яка сталася не пізніше ніж за 12 місяців до подання заяви; інші документи, що підтверджують факти, викладені в заяві (у разі необхідності).

Особа, яка подала документи, несе персональну відповідальність за подання недостовірної інформації або документів (п.2.7. Положення).

Відповідно до п.2.8. Положення зі змінами, сума грошової допомоги визначається на підставі документів, визначених п.2.6. Положення, та може становити до 30 прожиткових мінімумів, установлених законодавством на 01 січня поточного року на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць. Сума грошової допомоги, яка визначається рішенням комісії не може перевищувати трьох розмірів прожиткового мінімуму.

Відповідно до п.2.9. Положення, про результати розгляду звернення департамент соціальної політики Дніпровської міської ради інформує заявника.

Як зазначено у п.3.1. Положення, у разі подання неповного пакета документів, визначених п.2.6. Положення, грошова допомога не призначається, таке звернення не виноситься на розгляд комісії.

Відповідно до п.4.1. Положення, на підставі рішення комісії, міського голови, його заступника з питань діяльності виконавчих органів відповідно до розподілу повноважень Департамент готує проект розпорядження міського голови щодо надання грошової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, що до своєї заяви про надання грошової допомоги від 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 додав копію паспорту громадянина України, копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків, копію пенсійного посвідчення особи з інвалідністю, копію Довідки до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) серії 12 ААВ №127357 від 30 березня 2021 року, копію Індивідуальної програми реабілітації інваліда, довідку про доходи, тобто надав всі документи, визначені вказаним Положенням.

Також, вбачається, що підставою для відмови у розгляді на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста заяви позивача про надання йому грошової допомоги відповідачами зазначено надання неповного пакету документів, передбачених вищевказаним Положенням зі змінами, а саме відсутність серед наданих позивачем документів оригіналу довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше, ніж за 6 місяців до подання звернення.

Разом з цим, зі змісту п.2.6. вказаного Положення вбачається, що надання оригіналу такої довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізніше, ніж за 6 місяців до подання звернення, є обов`язковим лише для підтвердження складної життєвої ситуації у випадку хвороби, яка є однією з підстав для призначення та надання грошової допомоги.

Із заяви ОСОБА_1 про надання грошової допомоги від 22 грудня 2021 року вбачається, що він просив надати грошову допомогу на тривалу реабілітацію та соціалізацію його як особи з інвалідністю ІІ групи, безстроково, у зв`язку з психічним захворюванням, вказуючи про те, що він потребує постійного матеріального забезпечення на виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда, має медичні обмеження щодо життєдіяльності, для забезпечення яких необхідні матеріальні витрати, зокрема, психологічну педагогічну індивідуальну реабілітацію, соціалізацію відповідно до висновку МСЕК, при цьому він не посилався на положення п.2.1.1. вказаного Положення, як на підставу для призначення та надання йому грошової допомоги.

Зі змісту п.2.6. Положення вбачається, що крім зазначених у цьому пункті документів, для призначення грошової допомоги необхідне надання одного (або кількох) документів, що підтверджують складну життєву ситуацію, як то: у випадку хвороби оригінал довідки медичного закладу про необхідність лікування, проведення операції, реабілітації, термін видачі якої не пізпіше ніж за 6 місяців до подання заяви; копія довідки медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) про наявність інвалідності; у випадку хвороби члена сім`ї копія свідоцтва про народження; копія свідоцтва про шлюб (у разі зміни прізвища); копія паспорта громадянина України або копія ID-картки.

Таким чином, вбачається, що наданий позивачем пакет документів містив весь перелік документів для призначення та надання адресної матеріальної допомоги в порядку, передбаченому п. 2.5. Положення, оскільки ним було надано один із перелічених документів копію Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) серії 12ААВ № 127357 від 30 березня 2021 року.

Згідно до Положення про Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради, затвердженим рішенням міської ради від 19 липня 2017 року № 37/23 (з подальшими змінами на день розгляду справи судом) Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради є виконавчим органом Дніпровської міської ради, з організаційно-правовою формою юридичної особи орган місцевого самоврядування, органом його управління є Дніпровська міська рада.

Як зазначено у п.2.5. Положення про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, необхідність призначення грошової допомоги розглядається міським головою, його заступником з питань діяльності виконавчих органів відповідно до розподілу повноважень. Сума грошової компенсації визначається міським головою, його заступником з питань діяльності виконавчих органів відповідно до розподілу повноважень особисто або за їх дорученням міською комісією щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста. Засідання комісії проводить її голова, або за його відсутності - його заступник.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачу Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради було безпідставно відмовлено у передачі наданого ним пакету документів для розгляду питання про надання йому грошової допомоги на розгляд засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги, а Дніпровською міською радою, якому є підзвітним зазначений Департамент, при розгляді відповідного звернення, не було вжито заходів щодо поновлення прав позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

У ч. 1 ст. 1 цього Закону терміни вживаються в такому значенні: 2) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; 5-1) пособництво у дискримінації - будь-яка свідома допомога у вчиненні дій або бездіяльності, спрямованих на виникнення дискримінації; 6) пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; 7) утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.

Відповідно до положень ст. 5 цього Закону, формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

Як зазначено у ст. 6 даного Закону, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені ст. 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява №10441/06).

Конституційний Суд України вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №804/2823/16, провадження № 11-433апп19.

Отже, зважаючи на викладені положення чинного законодавства України, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дискримінації, є встановлення складу цивільно-правового правопорушення, у зв`язку з дискримінацією, тобто факту дискримінації, причинно-наслідкового зв`язку між дискримінацією та спричиненою шкодою, вини правопорушника у дискримінації та незалежно від вини органу державної влади. Солідарна відповідальність за вчинене цивільно-правове правопорушення настає у разі встановлення факту спільності дій відповідачів одночасно у певний проміжок часу.

Надаючи оцінку діям/бездіяльності відповідачів щодо відмови у призначенні та надані адресної матеріальної допомоги позивачу з точки зору наявності чи відсутності в них ознак дискримінації для необхідності встановлення складу цивільно-правового правопорушення, у зв`язку з дискримінацією, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку стосовно того, що у ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності ознак прямої дискримінації, утиску зі сторони департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та, відповідно, ознак пособництва в дискримінації, утиску в діях Дніпровської міської ради чи допущення нею бездіяльності у спірному питанні.

Відмова департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради про призначення та надання адресної матеріальної допомоги базувалась лише на невірному трактуванні та застосуванні норм матеріального права, які регламентують права інвалідів на призначення та надання адресної матеріальної допомоги, що підтверджується змістом листів департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради, а не з підстав того, що позивач є саме особою ІІ групи інвалідності, тобто за ознакою інвалідності, тобто його соціальним статусом, як вважає позивач.

При цьому, також слід зауважити, що на всі письмові звернення позивача Дніпровська міська рада реагувала шляхом надання письмових відповідей з посиланнями на вимоги чинного законодавства України та в межах своїх повноважень, що в свою чергу підтверджує обгрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності в діях Дніпровської міської ради бездіяльності та наявності ознак пособництва в дискримінації чи утиску.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стососвно того, що позивач не навів суду фактичних даних, які підтверджують, що у спірній ситуації в діях відповідачів мала місце пряма дискримінація та утиск.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Зазначені положення кореспондуються з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 826/18130/16, в якій зазначено: При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року, справа № 908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Проте фізична чи юридична особа звільняється від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання завдана не з її вини.

З п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» слідує, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи шкода, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина у заподіянні шкоди. Диспозиція наведених норм покладає на позивача обов`язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року.

Справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.

У своїх рішеннях ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де Суд послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». В рішенні у справі «Ромашов проти України» (заява № 67534/01) від 27 липня 2004 року ЄСПЛ вказав, що моральна шкода завдана самим фактом правопорушення. Суд не розглядав питання щодо матеріальної шкоди, оскільки заявник не обґрунтовував таку шкоду. Проте Суд ураховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Тобто випливає висновок, що сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що при розгляді справи знайшло своє підтвердження заподіяння позивачу з вини відповідачів моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивачу було безпідставно відмовлено відповідачем Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради у передачі наданого ним пакету документів для розгляду питання про надання йому грошової допомоги на засіданні міської комісії щодо призначення та надання адресної матеріальної допомоги, а відповідачем Дніпровською міською радою безпідставно не було вжито заходів щодо поновлення прав позивача після його звернення. Моральна школа, заподіяна позивачу, полягає у спричинені йому моральних страждань, які позначили негативні зміни у його житті; щоденні думки та спогади про протиправне позбавлення його права на отримання адресної матеріальної допомоги, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні відмови відповідачів у розгляді питання про надання матеріальної допомоги на тривалу реабілітацію та соціалізацію заподіяли йому моральну шкоду. Одночасно, позивач замість направлення власних сил на проходження реабілітації інваліда змушений фіксувати увагу на відстоюванні своїх порушених прав та законних інтересів. З моменту відмови у розгляді його документів він переживає психологічний дискомфорт, у нього знижений і нестійкий настрій, наявні порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниження гідності. Він пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, переніс інсульт, що підтверджено документально; все це призвело до появи негативних, психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, тривога з приводу майбутнього.

Вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до висновку, що характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідачів, а не про їх покарання з їх неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним ст. 3 ЦК України та роз`ясненнями ЄСПЛ, а тому дійшов до висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів солідарно на користь позивача.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що за результатами дій відповідачів вбачаються ознаки прямої дискримінації, пособництві в дискримінації та утиск, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом розгляду судом першої інстанції, судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, а позивачем в свою чергу не доведено вказані обставини належними та допустимими доказами у розумінні норм діючого законодавства.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсність обставин справи та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки з урахування ознак дискримінації, пособництва в дискримінації та утиск моральна шкода повинна бути стягнута у розмірі 6000000,00 грн., колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь та вказані доводи суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційних скарг Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради про те, що розмір стягнутої моральної шкоди є завищеним та не відповідає обставинам справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки діями відповідачів позивачу завдано моральну шкоду, внаслідок тривалого не надання адресної матеріальної допомоги, внаслідок чого ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях та визначений розмір моральної шкоди буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості й визначений розмір моральної шкоди не призведе до безпідставного збагачення позивача.

Посилання Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради в апеляційних скаргах про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та як наслідок дійшов до невірного висновку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачами до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Дніпровської міської ради, Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна