ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 липня 2024 року

м. Харків

справа № 638/15158/20

провадження № 22-ц/818/139/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 липня 2023 року, постановлене суддею Рибальченко Л.М.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн., стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 доларів США та 23497,42 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 24.11.2006р. між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є другий відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк», було укладено Договір кредиту №840/4-27/16/1/6-048.

19.06.2015р. Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення у справі № 752/15, яким на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість по договору кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. в сумі 4 732 302,23 грн. солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Приватного підприємства «Органікс». На виконання вищезазначеного рішення третейського суду Дніпровським районним судом м.Києва 07.10.2015р. видано виконавчий лист у справі № 755/17199/15-ц. 04.12.2015р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 49555847 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. в сумі 4 732 302,23 грн., третейського збору в сумі 25 500,00 грн. та судового збору в сумі 243,60 грн. Проте відповідач 2 задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Предмет іпотеки в межах процедури виконавчого провадження № 34693304 було реалізовано шляхом продажу на прилюдних електронних торгах (протокол № 60141 від 26.03.2015р.) за ціною 2 162 430,32 грн., з яких 1 867 305,89 грн. було перераховано стягувачу ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення боргу, а виконавче провадження №34693304 завершено у зв`язку з його виконанням.

Позивачем зазначено, що заборгованість за Договором кредиту № 840/4-27/16/6-048 від 24.11.2006р. було погашено боржником в позасудовому порядку у березні 2015 року, тобто до винесення третейським судом рішення від 19.06.2015р. у справі № 752/15, а відтак і до видачі Дніпровським районним судом м.Києва виконавчого листа від 07.10.2015р. у справі № 755/17199/15-ц та до відкриття 04.12.2015р. виконавчого провадження № 49555847.

Посилаючись на правову позицію наведену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018р. у справі № 921/107/15-г/16 відповідно до якої звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ПК України, позивач вважає, що зобов`язання позивача перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. припинились у березні 2015 року, як такі, що виконані належним чином згідно зі ст.599 ЦК України.

Не зважаючи на те, що його зобов`язання перед відповідачем 2 за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 є виконаними, а зобов`язання припинені з березня 2015 року відповідач 2 впродовж 2018 року без достатньої правової підстави отримав від позивача грошові кошти в сумі 23 497,42 гривень та 20 000,00 доларів США. ОСОБА_1 22.05.2018р. та 19.06.2018р. двома платежами по 10 000,00 доларів США вніс грошові кошти до каси ПАТ «Укрсоцбанк» . У подальшому у вересні 2018 року позивач отримав від першого відповідача ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимоги та необхідність сплати боргу на тій підставі, що за Договором відступлення права вимоги № В-19-1/18 від 21.06.2018р. ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» відступило йому право вимоги за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р.

З вересня 2018 року до грудня 2018 року щомісяця чотирма платежами по 5 000,00 грн. позивач передав відповідачу 1 грошові кошти в загальній сумі 20 000,00 грн. Позивач посилаючись на ст.ст. 1212-1214 ЦК України просить суд стягнути вищезазначені суми з відповідачів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та докази, надані позивачем, стосовно того, що зобов`язання позивача перед банком за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 є припиненими, та зазначив, що витребувані позивачем грошові кошти він сплачував добровільно за власною заявою та на виконання діючого кредитного договору. Вказує, що справа перебувала в провадженні суду досить тривалий час, а саме з січня 2021 року, тобто з моменту відкриття провадження 29.01.2021р. і до ухвалення судом заочного рішення 05.10.2022р. минуло не 60 днів, а більш ніж 600 днів, що виходить за всі допустимі розумні строки. Зазначає, що з моменту відкриття провадження у справі відповідачем АТ «Альфа-Банк» не було подано до суду ні відзиву на позов, ні будь-яких доказів, зокрема і тих, що додані ним до заяви про перегляд заочного рішення. За таких обставин, відповідач АТ «Альфа-Банк» не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позов та доказів по справі впродовж більш ніж 20 місяців. Із заяви АТ «Альфа-Банк» про перегляд заочного рішення, в ній нічого не зазначено про причини неподання відзиву на позов і не надано ніяких доказів, на підтвердження таких причин. Вказує, що до заяви АТ «Альфа-Банк» про перегляд заочного рішення додані докази, які на переконання заявника мають істотне значення для правильного вирішення справи і спростовують висновки суду, наведені в мотивувальній частині заочного рішення, а саме: копія заяви позивача ОСОБА_1 від 20.04.2018р. та копія Протоколу № 411 від 01.06.2018р. Саме зазначеними доказами суд першої інстанції обґрунтував свої висновки, наведені в оскаржуваному рішенні від 17.07.2023р., які є неналежними і недопустимими доказами. Не зважаючи на те, що в судовому засіданні представник позивача заперечував проти складання та підписання позивачем ОСОБА_1 . Заяви від 20.04.2018р., представником відповідача AT «Сенс-Банк» не було надано суду для огляду оригінал зазначеної заяви. Також представником відповідача AT «Сенс-Банк» не надано для огляду і оригінал Протоколу № 411 від 01.06.2018р. Не зважаючи на те, що подані відповідачем до суду копії вищезазначених документів викликали сумнів з приводу їх достовірності, суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення саме на підставі зазначених доказів без урахування інших доказів, наявних в матеріалах цієї справи, зокрема, без урахування Ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16.04.2019р. у справі № 755/17199/15-ц, яка набрала законної сили 02.05.2019р. Наголошує, що посилання суду першої інстанції на те, що позивач від договору не відмовлявся, договір не був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку, взагалі не мають ніякого значення для вирішення цієї справи по суті, так як Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.04.2019р. у справі № 755/17199/15-ц визнано, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» є виконаним, а зобов`язання за кредитним договором 840/4-27/16/1/6-048 припинені з березня 2015 року. Зазначає, що квитанції від 22.05.2018р. та від 19.06.2018р., видані відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк», в призначеннях платежів відсутнє будь-яке посилання на договірні відносини між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, і на Кредитний договір N 840/4-27/16/1/6-048, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що грошові кошти двома платежами по 10 000,00 доларів США внесено позивачем добровільно на виконання його зобов`язань за Кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048. Посилання суду першої інстанції на заяву позивача ОСОБА_1 від 20.04.2018р. та Протокол N 411 від 01.06.2018р., які начебто підтверджують наявність договірних відносин, а саме домовленостей між сторонами щодо здійснення грошових платежів позивачем в якості погашення боргу за Кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048, є безпідставними та такими, що не відповідають положенням Глави 16 «Правочини» ЦК України. Крім того, опосередкованим доказом того, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» були відсутні будь-які договірні відносини, які виникли внаслідок Заяви від 20.04.2018р, та Протокол № 411 від 01.06.2018р., є Довідка ПАТ «Укрсоцбанк» № 04.22-08/96-7893 від 22.08.2018р., яка свідчить про те, що станом на 22.08.2018р. заборгованість за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 не була прощена, а право вимоги щодо її стягнення було відступлено за Договором факторингу від 21.06.2018р., укладеним з ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку». Тобто між позивачем і відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» не були узгоджені істотні умови договору, у зв`язку з чим він є неукладеним.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно одержані, набуті відповідачем за наявності правової підстави, тому їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.11.2006р. між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту №840/4-27/16/1/6-048. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. між позивачем (позичальником), який є іпотекодавцем, та відповідачем 2 який є іпотекодержателем, було укладено Іпотечний договір № 840/5-27/16/10/6-436 від 28.11.2006р.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (а.с.44-45). Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс -Банк»

На підставі Договору кредиту № 84П/4- 27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, за реєстровим № 1386 від 24.05.2012.

На підставі пред`явленого стягувачем вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса, який є виконавчим документом, 25.09.2012р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 34693304 про звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, що належить позичальнику ОСОБА_1 , в рахунок погашення його заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 2 048 891,00 грн. та витрат по вчиненню виконавчого напису в сумі 2 500,00 грн.

Предмет іпотеки в межах процедури виконавчого провадження № 34693304 було реалізовано шляхом продажу на прилюдних електронних торгах (протокол № 60141 від 26.03.2015р ) за ціною 2 162 430,32 грн., з яких 1 867 305,89 грн. було перераховано стягувачеві ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення боргу, а виконавче провадження № 34693304 завершено у зв`язку з його виконанням.

19.06.2015 Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення у справі № 752/15, яким на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість по договору кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. в сумі 4 732 302,23 грн. та третейський збір в сумі 25 500,00 грн. солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Приватного підприємства «Органікс». На виконання вищезазначеного рішення третейського суду Дніпровським районним судом м.Києва 07.10.2015р. видано виконавчий лист у справі № 755/17199/15-ц.

04.12.2015р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 49555847 про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. в сумі 4 732 302,23 грн., третейського збору в сумі 25 500,00 грн. та судового збору в сумі 243,60 грн.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м.Києва 07.10.2015р. у справі № 755/17199/15-ц, щодо стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту № 840/4-27/16/6-048 від 24.11.2006р., а також щодо стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» грошових коштів, як безпідставно одержаних, в сумі 23 497,42 грн., які були стягнуті на його користь з ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 49555847.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.04.2019р., яка набрала законної сили 02.05.2019р., задоволено заяву в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на тій підставі, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоибанк» є виконаним, а зобов`язання за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048 припинені у зв`язку з реалізацією предмету іпотеки. В частині стягнення з ПАТ «Укрсоцбанк» грошових коштів в сумі 23 497,42 грн., як безпідставно одержаних, суд відмовив у зв`язку з тим, що законом визначений інший порядок їх повернення (а.с. 18,19).

Згідно Розпорядження державного виконавця Щедріної В.Р. № 49555847 від 16.03.2018р. та Листа ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області № 3968 від 22.03.2018р. в межах виконавчого провадження № 49555847 з ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 25 997,16 грн. (надійшли на депозитний рахунок 03.03.2018р. в сумі 18 461,20 грн. та 15.03.2018р. в сумі 7 535,96 грн.), з яких 23 497,42грн. перераховані на поточний рахунок ПАТ «Укрсоцбанк».

20.04.2018 звернувся до голови правління АТ «Альфа Банк» з заявою про надання дозволу сплати 10% від суми боргу в розмірі 18000 доларів США за Договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р., а по решті 90% у розмірі 166907 доларів США припинити зобов`язання шляхом прощення боргу. (а.с.100)

У травні 2018 року на адресу ОСОБА_1 від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов лист, в якому наголошувалось, що станом на 03.05.2018р. за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. існує заборгованість в сумі 202 737,00 доларів США, у зв`язку з чим позивачу пропонувалось сплатити не менш ніж 18 600,00 доларів США, а банк за таких умов звільнить ОСОБА_1 від подальшого виконання обов`язків за договором кредиту щодо сплати залишку заборгованості та пені. (а.с.33).

Після чого ОСОБА_1 22.05.2018р. та 19.06.2018р. двома платежами по 10 000,00 доларів США вніс грошові кошти до каси ПАТ «Укрсоцбанк» (відділення «Держпромівське»). (а.с.34)

У подальшому у вересні 2018 року позивач отримав від відповідача 1 ОСОБА_2 повідомлення про відступлення прав вимоги та необхідність сплати боргу на тій підставі, що за Договором відступлення права вимоги № В-19-1/18 від 21.06.2018р. ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» відступило йому право вимоги за договором кредиту № 840/4-27/16/1/6-048 від 24.11.2006р.

За таких обставин з вересня 2018 року (дати пред`явлення вимоги першим відповідачем) до грудня 2018 року (дати подання позивачем заяви до Дніпровського районного суду м. Києва) щомісяця чотирма платежами по 5 000,00 грн. позивач передав першому відповідачу грошові кошти в загальній сумі 20 000,00 грн., що підтверджується Реєстром оплат, в якому містяться власноручні підписи позивача та першого відповідача (а.с.43).

Таким чином впродовж 2018 року відповідачі отримували від позивача грошові кошти за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048, відповідач 1- 20 000,00 грн.; відповідач 2 - 20 000,00 доларів США та 23 497,42 грн.

Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані Главою 83 ЦК України.

Так, частинами першою, другою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, від 20 квітня 2022 року в справі № 642/5275/18, від 06 червня 2022 року в справі № 725/2114/20-ц, від 05 липня 2022 року в справі № 641/8483/19.

Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

На підставі Договору кредиту № 84П/4- 27/16/1/6-048 від 24.11.2006р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, за реєстровим № 1386 від 24.05.2012, згідно якого запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна нежитлової будівли літера «А-3», яке знаходиться з адреосю М. Харків, провулок Метізний, 5, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі: поточна заборгованість за кредитом 181 326, 99 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом 20 472, 41 доларів США, поточна заборгованість за відсотками 19 057, 93 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками 34 796, 74 доларів США, а всього 255 654, 07 доларів США та пеня 10637, 79 грн.

Предмет іпотеки в межах процедури виконавчого провадження № 34693304 було реалізовано шляхом продажу на прилюдних електронних торгах (протокол № 60141 від 26.03.2015р.) за ціною 2 162 430,32 грн., з яких 1 867 305,89 грн. було перераховано стягувачу ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення боргу.

Колегія суддів зазначає, що наслідки, передбачені частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» та аналогічні наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII (щодо фізичних осіб), про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними застосовується до правовідносин іпотекодержателя та боржника, у яких стягнення на предмет іпотеки відбулось у способи, визначені статтею 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі.

Наслідки завершення позасудового врегулювання як то - недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання не застосовується до наступних вимог іпотекодержателя, який здійснив стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, і предмет іпотеки було продано в процедурі виконавчого провадження на прилюдних торгах.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 334/7136/17 (провадження № 61-7358св19), на який наявне посилання у касаційній скарзі.

Отже, після звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису та продажу предмета іпотеки в процедурі виконавчого провадження на прилюдних торгах, непогашені зобов`язання за рахунок такого продажу не припиняються.

З розрахунку банку вбачається, що після 2012 року пеня та відсотки за договором кредиту банком не нараховувались.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

З огляду на зазначене виконання зобов`язань ОСОБА_1 повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Оскільки належним виконанням зобов`язань є виконання саме у тій валюті, яка визначена договором, то суму, отриману від реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів слід відраховувати від суми заборгованості в доларах США, за курсом, який діяв на час перерахування цих коштів банку а саме станом на 19.06.2015 року (а.с. 14 т.1) 21, 32 грн. за 1 долар США. (1867305, 89 : 21,32 = 87069, 36).

Отже, після продажу майна з електронних торгів, у ОСОБА_1 залишилась заборгованості перед банком у розмірі 168 069, 36 доларів США (255 654, 07 87 069, 36).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 банком було направлено лист, в якому зазначено, що станом на 03.05.2018 року загальна заборгованість перед банком складала 202 737 доларів США, у тому числі штрафні нарахування 17 230 доларів США, та було запропоновано варіант врегулювання заборгованості наступним чином: за умови повернення ОСОБА_1 коштів за договором кредиту у розмірі не менше ніж 18 600 доларів США наступним чином: в день угоди 24.05.2018 року не менш ніж 10000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором і залишок, з наступного місяця від місяця проведення угоди рівними платежами протягом 6-ти місяців, банк звільнить ОСОБА_5 від подальшого виконання обовязків за договором щодо сплати решти залишку заборгованості та пені, нараховані банком за порушення грошових зобовязань.

ОСОБА_5 було добровільно сплачено банку 20 000,00 доларів США, які були внесені 22.05.2018р. та 19.06.2018р. двома платежами по 10 000,00 доларів США.

ОСОБА_1 посилається на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року та зазначає, що вказана ухвала має для суду преюдиційне значення, оскільки у вказаній ухвалі зазначено, що зобов`язання ОСОБА_1 перед банком є виконаним та припиненим.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із змісту вказаної ухвали вбачається, що судом встановлено, що в процесі примусового виконання напису нотаріуса, яким достроково стягнуто борг за кредитним договором № 840/4-27/16/1/6-048, відбулась реалізація предмету іпотеки, і було задоволено вимоги кредитора ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 2 054 307,99 грн. Однак зазначення в ухвалі про те, що зобов`язання ОСОБА_1 перед банком є виконаним та припиненим не є обставиною, встановленою судом, а є висновком суду на підставі тих доказів, що були подані у тій справі.

Між тим, із змісту довідки ВДВС вбачається, що на виконання виконавчого напису нотаріуса від 24.05.2012 в рахунок погашення боргу ПАТ «Укрсоцбанк» було перераховано 1867305,89 грн., що за офіційним курсом валют НБУ станом на 19.06.2015 року, еквівалентно 87 069, 36 доларів США.

Оскільки на час отримання банком грошових сум про повернення яких заявляє ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором ним була погашена не в повному обсязі, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог .

З огляду на наведене судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова