КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 755/3684/22

номер провадження 22-ц/824/2409/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року /суддя Гаврилова О.В./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Авдєєнко В.В. звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до змінених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року в сумі 50 250,00 доларів США, з яких 30 000,00 доларів США - сума отриманої позики, 20 250,00 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків (а.с.77-78, 81-82).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року в розмірі 50 250,00 доларів США, з яких 30 000,00 доларів США - сума позики та 20 250,00 доларів США - заборгованість за відсотками. /а.с. 142-149/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що боргове зобов`язання за розпискою виражене в іноземній валюті, тому, відповідно до ст. 533 ЦПК України позивач повинен заявляти вимоги про стягнення в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення. У прохальній частині позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики, що датована 29.04.2022 року, вказано стягнути заборгованість за договором позики № 22122021-1/15 від 12.12.2021 року - в цю дату жодних договорів не укладалось. Позивач підтверджує отримання грошових коштів відповідачем, посилаючись на Акт отримання позики від 15.12.2021 року. Однак даний акт немає ніякого відношення до Договору позики №22122021-1/195, що є предметом спору. Акт отримання позики від 15.12.2021 року не містить жодних посилань на Договір позики та є окремим правочином. Факт передачі коштів за договором позики відсутній. Отже, суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Наголошувала на правових позиціях ВС щодо права суду ухвалити рішення в іноземній валюті. Аргументи щодо реквізитів позики не спростовують законності рішення.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, її представник ОСОБА_5 клопотала про проведення засідання в режимі відеоконференції, яке апеляційним судом відхилено у зв`язку з відсутністю технічної можливості - оснащення залу судового засідання відеоконференцзв`язком. Оскільки додаткових підстав у клопотанні не вказано, позиція висловлена у відзиві на апеляційну скаргу, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 22 грудня 2021 року в м. Львів між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець) укладено договір позики №22122021-1/195, відповідно до умов якого сторони домовились та підтверджують, що позикодавець передає, а позичальник отримує позику в розмірі 810 000,00 грн, що дорівнює за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору 30 000,00 доларів США. (а.с.7-8, 62-63).

Сторони домовились та підтверджують, що першим днем користування позикою є дата реального отримання позики позичальником - 12 грудня 2021 року. За взаємною згодою сторони можуть підтвердити надання та отримання позики шляхом підписання Акту отримання позики. (п.1.2 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року)

Позика надається позичальнику терміном 90 календарних днів. За взаємною згодою сторін, строк користування позикою може бути продовжений шляхом підписання додатку до договору. (п.1.3 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року)

Після закінчення строку користування позикою, визначеного в п.1.3 договору, позичальник зобов`язаний повернути позику позикодавцю протягом 10 календарних днів (п.1.6 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року).

Також умовами договору визначено, що договір набуває чинності з дати підписання його сторонами, що відповідає даті, вказаній у верхній правій частині договору та діє до моменту повернення позики позикодавцю у повному розмірі (п.2.1. договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1046 ЦК України про те, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України:

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Посилання відповідача на не укладання ним договору позики 12 грудня 2021 року та не отримання ним коштів за договором позики від 22 грудня 2021 року є безпідставними, оскільки на виконання умов договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року, передбачених абзацом 2 п.1.2., 15 грудня 2021 року ОСОБА_2 власноруч складено Акт отримання позики, в якому зазначено, що ОСОБА_2 бере позику в розмірі 30 000,00 доларів США у ОСОБА_3 , строком на 3 місяці та зобов`язується повернути за потреби. (а.с. 9, 64)

Отже, наведені в Акті отримання позики від 15 грудня 2021 року сума коштів та терміни, на які надається позика, узгоджуються зі змістом (текстом) договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року, а сам Акт підтверджує передання позивачем відповідачу та отримання останнім позики до підписання договору, реальність цього договору та укладення останнього, що узгоджується з положеннями ст. 1046 ЦК України.

Доказів існування між сторонами будь-яких інших договірних зобов`язальних відносин, ніж ті, що обумовлені договором позики від 22 грудня 2021 року відповідачем суду не надано.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики.

Як убачається з договору позики він виготовлений за допомогою технічних засобів. Назва договору, його номер та дата - 22 грудня 2021 року, особа позичальника, а також нижній рядок на кожній сторінці договору із зазначенням номеру договору позики та дати 12 грудня 2021 року відображені саме за допомогою технічних засобів. Натомість особа позикодавця та суми коштів вписані власноруч.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц, провадження № 61-24371св18).

Суд вважав доведеним, що передача коштів за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року мало місце саме 15 грудня 2021 року, про що складено акт отримання позики.

При цьому відображений внизу кожного аркуша договору рядок із зазначенням дати 12 грудня 2021 року жодним чином не впливає як на дату укладання договору так і на його умови, а тим більше на те, що він є укладеним.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції і відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що за договором позики № 22122021-1/15 від 12.12.2021 року - в цю дату жодних договорів не укладалось. Позивач підтверджує отримання грошових коштів відповідачем, посилаючись на Акт отримання позики від 15.12.2021 року. Однак даний акт немає ніякого відношення до Договору позики №22122021-1/195, що є предметом спору. Акт отримання позики від 15.12.2021 року не містить жодних посилань на Договір позики та є окремим правочином.

Зазначені обставини, в разі тлумачення договору, як вказано апелянтом, фактично призведуть до подвійного стягнення за двома окремим позиками, що не підтверджується позовними вимогами.

Отже, апеляційний суд погоджується, що передача коштів за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року мала місце саме 15 грудня 2021 року, про що складено акт отримання позики, доказів зворотного, або іншого трактування дати договору апелянтом не надано.

Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Позивач зверталась до відповідача з письмовою вимогою про повернення заборгованості за договором позики з вимогою від 29 квітня 2022 року (а.с. 11, 12), однак відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктами 1.4., 1.5. договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року погоджено, що за користування позикою позичальник буде сплачуватись позикодавцю оплату в розмірі 182 250,00 грн, що дорівнює за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору 6 750,00 доларів США за 30 календарних днів користування позикою. Сторони домовились та підтверджують, що оплата за користування позикою буде сплачуватись позичальником регулярно, кожні 40 днів з дати реального отримання позики позичальником.

За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням правової позиції ВС відхиляються доводи апелянта щодо обов`язку заявляти вимоги у національній валюті.

Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику.

За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США, що відображено в Акті отримання позики.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що є правомірними вимоги позивача по стягнення з відповідача неповернутої позики в сумі 30 000,00 доларів США, а також процентів у розмірі 20 250,00 доларів США (6 750,00 Х 3) за обумовлений договором термін - 90 календарних днів, в розмірі, визначеному п. 1.4. договору - 6 750,00 доларів США за 30 календарних днів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: