Апеляційне провадження №22-ц/824/1033/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи- Регіональний сервісний центр МВС України у м. Києві, ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Новатон» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на автомобіль,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особи- Регіональний сервісний центр МВС України у м. Києві, ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Новатон» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на автомобіль.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб Volkswagen Passat В7, 2,0 1TDI, 2013 року виробництва з чужого незаконного володіння. Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» право власності на транспортний засіб Volkswagen Passat В7, 2,0 1TDI, 2013 року виробництва.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, 17.11.2023 року відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10 558 ( десять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім грн) 50 коп.

5 червня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу суду заява про подання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу та вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат, понесених відповідачем у справі.

В обґрунтування вказаної заяви заявник зазначив, що між ОСОБА_1 та адвокатом Смолином Я.В. було укладено Договір про надання правової допомоги №24/11202 від 24 листопада 2023 року. П.3.1 вказаного Договору передбачено, що Клієнт оплачує послуги адвоката, передбачені у розділі 1 цього Договору у розмірі, визначеному окремою угодою або актах приймання-передачі наданих послуг чи іншому аналогічному документі. На виконання умов Договору та за результатами надання Клієнту за цим Договором правової допомоги, 04 червня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом було складено Акт №1 приймання -передачі правової допомоги за Договором з метою підтвердження обсягу наданої правової допомоги та фактичної вартості таких послуг. Відповідно до вказаного Акту, загальна вартість наданих послуг по правовій допомозі, вказаних у п.1 цього Акту, становить 35960, 00 грн. Зазначає, що станом на день подання до суду Заяви, оплата за надані згідно з цим Актом послуги не проведена. Вказує, що у змісті апеляційної скарги апелянтом зазначено про очікування понесення судових витрат у зв`язку з розглядом цієї судової справи, зазначено їх орієнтовний обсяг. Крім того, адвокатом подавалась заява до суду апеляційної інстанції в інтересах ОСОБА_1 про те , що докази на підтвердження витрат на надану йому правову допомогу будуть подані після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції за результатами розгляду справи. На підтвердження понесення судових витрат заявником надано такі докази: Договір про надання правової допомоги №24/11/2023 від 24 листопада 2023 року, Акт за №1 від 04 червня 2024 року приймання-передачі наданої правової допомоги за Договором про надання правової допомоги №24/11/2023 від 24 листопада 2023 року

На підставі наведеного, просив суд вирішити питання про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат на правову допомогу у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи- Регіональний сервісний центр МВС України у м. Києві, ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Новатон» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на автомобіль.

26.06.2024 року до Київського апеляційного суду від ТОВ «Порше Лізинг Україна» надійшли заперечення на заяву.

В судове засідання 27.06.2024 року сторони по справі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Дослідивши матеріали справи та вищевказану заяву, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що дана заява не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2024 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «ББС Іншуранс» подало на адресу суду заяву про вирішення питань розподілу судових витрат.

В ході розгляду справи адвокатом Голяром І.С. 11.04.2024 року було подано через Електронний суд заяву в порядку ч. 8 ст.141 ЦПК України щодо надання доказів судових витрат, які відповідач поніс або має понести. Адвокат зазначив, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що і було здійснено.

Незважаючи на це, вказана заява не підлягає до задоволення.

Положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України передбачено загальне правило щодо можливості подачі доказів про судові витрати протягом 5- ти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В той же час Цивільний процесуальний кодекс України містить спеціальну норму з цього приводу, а саме ст. 246 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі №285/5547/21 дійшов наступного правового висновку:

«Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Таким чином, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».

У вищевказаній справі Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

З матеріалів даної справи вбачається, що в жодній з поданих заяв до суду заявник жодним чином не обґрунтовував поважності причин, які перешкодили йому подати докази щодо витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів.

Не вбачається таких об`єктивних перешкод в дотриманні встановленого процесуальним законом порядку подання доказів з даного приводу й зважаючи на характер та час виготовлення поданих до суду документів.

Також апеляційний суд зазначає, що підписання клієнтом документів про понесення витрат на правничу допомогу після закінчення розгляду справи не є поважною причиною, яка унеможливлює здійснення даної дії до закінчення розгляду справи.

З урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду та наведених процесуальних норм, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в разі неподання доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк, сторона має обґрунтувати, які поважні причини не дозволили їй подати такі докази до закінчення розгляду справи, чого в даному випадку зроблено не було.

За таких умов, зважаючи на принцип диспозитивності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про стягнення судових витрат.

Окремо при вирішенні даної справи апеляційний суд звертає увагу також і на недотримання заявником передбачених процесуальним законом строків подання до суду доказів понесення судових витрат, адже вони були подані лише на шостий день після ухвалення апеляційним судом постанови по суті апеляційної скарги, що згідно абз. 3 ч.8 ст.141 ЦПК України могло бути підставою для залишення такої заяви без розгляду. В той же час апеляційний суд, з огляду на вищевикладені обставини, вважав доцільним розглянути заяву та відмовити у її задоволенні по суті питання.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 83, 141, 270, 367 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько