Дата документу 19.12.2024
Справа № 334/6739/24
Провадження № 2/334/2772/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М,

при секретарі Мазаєвій Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація по Дніпровському району Запорізької міської ради в особі служби (відділу) у справах дітей, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація по Дніпровському району Запорізької міської ради в особі служби (відділу) у справах дітей, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що позивач з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2018 року, шлюб зареєстрований Дніпровським ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис за № 231. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Фактично шлюбні відносини з відповідачкою припинені. Спору по розподілу майна немає. Дитина на цей час проживає з батьком. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливим, просить шлюб розірвати. Просить визначити місце проживання дитини із батьком.

Позивач в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка до суду не прибула, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Відзиву, клопотань, заяв від відповідачки до суду не подано.

За таких обставин суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем.

Дослідивши надані письмові докази, суд приходить до наступного.

Сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2018 року, шлюб зареєстрований Дніпровським ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис за № 231. Фактичні шлюбні відносини припинені. Спору по розподілу майна немає.

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку служби у справах дітей районної адміністрації по Дніпровському району Запорізької міської ради ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина ОСОБА_3 , в зв`язку із чим вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком.

Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер відносин сторін, наполягання позивача на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім`ї неможливо, строк для примирення не потрібний, що позивач просить шлюб розірвати, відповідач заперечень не надав, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Враховуючи викладене, а також те, що сторони мають матеріальну можливість для утримання дитини, мають постійне місце роботи, створили для сина належні побутові умови для проживання, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги його малолітній вік, а також те, що дитина проживає з батьком у звичних для неї умовах, ставлення матері та батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від нього, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки та любові обох батьків, суд надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та визначив місце її проживання з батьком.

При цьому слід зазначити, що по досягненню дитиною чотирнадцяти років, він буде вправі самостійно обирати місце проживання.

Визначення місця проживання малолітнього з батьком не позбавляє мати дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання, участі у його вихованні.

При цьому суд зауважує, що думка дитини була заслухана уповноваженою особою органу опіки та піклування та враховує її при вирішені спору.

Враховуючи вік малолітнього ОСОБА_3 , суд не вбачає необхідним повторно з`ясовувати думку дитини в судовому засіданні з метою недопущення психологічного впливу.

За вказаних умов позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст.2-4,12-13, 17-18, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-275 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація по Дніпровському району Запорізької міської ради в особі служби (відділу) у справах дітей, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 липня 2018 року Дніпровським ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис №231.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 2422 гривні 40 копійок

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі подання апеляційної скарги, якщо рішення не скасовано, після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга може бути подана позивачем до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя на протязі 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Гнатюк О. М.