КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/2255/22 Головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/9129/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те, що 09 жовтня 2021 року на а/д Київ-Чоп 20 км в напрямку м. Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter» р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_2 , належного на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, відтак позивачці було завдано матеріальної шкоди.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року у справі № 369/14291/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статею 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась зазначена дорожньо-транспортна пригода .

Цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ №AP/1895504 виданого ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 130 000,00 грн, франшизу у розміру 2 600 грн, дійсного на дату ДТП.

ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» було виплачено на користь позивачки страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності Страховика, за вирахуванням франшизи у розмірі 127 400,00 грн.

Відповідно до Висновків щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №863/11-21 від 26 листопада 2021 року, складених за результатами автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_2 становить 355 022,22 грн (де вартість ремонту становить 310 889,23 грн; величина втрати товарної вартості становить 44 132,99 грн).

Враховуючи вищезазначене, позивачка вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 227 622,22 грн, що становить різницю між завданою майновою шкодою та сплаченим страховим відшкодуванням.

Поряд з цим, позивачка просила стягнути з відповідача витрати, що були понесені нею з метою визначення розміру майнової шкоди на проведення незалежного автотоварознавчого дослідження у розмірі 3 000,00 грн, судові витрати у розмірі 2 276,22 грн судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 227 622,22 грн, 4 000,00 грн витрат на проведення незалежного автотоварознавчого дослідження, 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 276,22 грн судового збору за подання позовної заяви.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Мельниченка М.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неналежності та недопустимості Висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №863/11-21 від 262021 року.

Вказує, що як встановлено судом позивачка керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулась до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННАІНШУРАНС ГРУП» та надала усі необхідні документи, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у тому числі заяву про страхове відшкодування.

За результатами розгляду поданих документів, ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» було проведено огляд транспортного засобу позивачки, прийнято рішення про виплату та виплачено на користь позивачки страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності Страховика, за вирахуванням франшизи у розмірі 127 400,00 грн.

Отже, враховуючи положення статті 34 Закону та правові висновки Верховного Суду, оскільки страховик вчасно направив свого представника для визначення розміру збитків та визначив розмір збитків, то у позивачки були відсутні підстави для самостійного залучення оцінювача, отже вона мала право стягнути матеріальні збитки виключно в розмірі, визначеному страховиком.

Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б давали можливість встановити загальний розмір збитку, визначений страховиком.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що в даному випадку позивачка позбавлена права самостійного визначення розміру збитку, а матеріали справи не дають можливості встановити розмір збитку, визначений страховиком, розмір заявленого нею до стягнення матеріального збитку є необґрунтованим.

З наданого позивачкою Висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №863/11-21 від 26 листопада 2021 року, вбачається, що вартість збитку розрахована виходячи з цін не на дату ДТП (09 жовтня 2021 року), а станом на 26 жовтня 2021 року,що є порушенням п. 32 вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 в якому зазначено, що для застрахованого майна, подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків.

Таким чином, розмір матеріального збитку, визначений у наданому позивачкою висновку, не відображає розмір збитку, завданого їй станом на момент ДТП, а відтак, такий збиток не підлягає стягненню з відповідача.

Також наголошує на тому, що з Висновку про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 863/11-21 від 26 листопада 2021 року, вбачається порушення положень частини п`ятої статті 106 ЦПК України оскільки в ньому не зазначено, що даний висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Отже за вказаних обставин, даний Висновок не може бути визнаний допустимим доказом підтвердження розміру спричинених матеріальних збитків, через його невідповідність частини п`ятої статті 106 та частини сьомої статті 102 ЦПК України.

Відповідно до п.п. б) п.7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п.п. ж) п.8.6.2 Методики, величина ВТВ КТЗ не нараховується, якщо КТЗ раніше був аварійно пошкоджений.

В той же час, вказаний транспортний засіб, зокрема, оперення його кузова (крило, боковина), відновлювались ремонтом.

Вказана обставина була встановлена в ході проведення оцінки вартості матеріального збитку за замовленням відповідача.

Відомості про те, що транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200» відновлювався ремонтом містяться в матеріалах наданого відповідачем Звіту про визначення вартості матеріального збитку. Проте судом безпідставно не прийнято вказану обставину до уваги.

Окрім того, обставина участі транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200» в дорожньо-транспортній пригоді підтверджується і ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року у справі 757/56341/19-п про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за те, що остання: «керуючи автомобілем марки «Тойота», порушила п. 10.9 Правил дорожнього руху України, а саме: рухаючись заднім ходом, не впевнилась в безпечності внаслідок чого здійснила зіткнення з перешкодою (клумба). В результаті дорожньо-транспортної події автомобіль отримав механічні пошкодження та завдано матеріальної шкоди.

Вищевказане свідчить про те, що наданий позивачкою Висновок щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №863/11-21 від 26 листопада 2021 року не відповідає вимогам Методики, зокрема експертом не застосовано коефіцієнт зносу, невірно визначено вартість деталей, що підлягають ремонту та заміні, та протиправно включено до вартості збитку втрату товарної вартості транспортного засобу.

Вищевказане унеможливлює використання наданого позивачкою Висновку як доказу розміру завданих йому збитків з огляду на некоректність визначених в ньому вартісних показників.

Відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що 09 жовтня 2021 року на а/д Київ-Чоп 20 км. в напрямку м. Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter» р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_2 , належного на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року у справі №369/14291/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась зазначена дорожньо-транспортна пригода.

Цивільно-правова відповідальність водія «Volkswagen Transporter» р/н НОМЕР_1 на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ №AP/1895504 виданого ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 130 000,00 грн, франшизою у розміру 2 600,00 грн, дійсного на дату ДТП.

Згідно Висновків щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №863/11-21 від 26 листопада 2021 року, складених за результатами автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_2 становить 355 022,22 грн (де вартість ремонту становить 310 889,23 грн; величина втрати товарної вартості становить 44 132,99 грн).

ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» було виплачено на користь позивачки страхове відшкодування у межах ліміту відповідальності Страховика, за вирахуванням франшизи у розмірі 127 400,00 грн.

Таким чином, судом встановлено, що різниця між страховою виплатою та розміром матеріального збитку, що підлягає відшкодуванню відповідачем складає: 355 022,22 грн (розмір матеріального збитку) - 127 400,00 грн (ліміт відповідальності страховика за вирахуванням франшизи) = 227 622,22 грн.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий відповідачем Звіт № 1212 від 26 листопада 2021 року, складений на замовлення останнього. При цьому суд виходив з того, що оцінювач ОСОБА_3 , який виконав на замовлення відповідача автотоварознавче дослідження і складання Звіту №1212, всупереч положенням Методики не здійснював огляд пошкодженого транспортного засобу, та взагалі Висновок №1212 не містить як додаток акт (протокол) такого огляду. Звіт №1212 містить лише Акт огляду від 09 листопада 2021 року, що був складений іншою особою (оцінювачем ОСОБА_4 ).

Також, при розрахунку розміру заподіяного збитку, оцінювачем ОСОБА_3 було необґрунтовано застосовано значення коефіцієнту фізичного зносу 0,29.

При цьому, Протокол технічного огляду КТЗ від 09 листопада 2021 року, що є невід`ємною частиною наданого позивачем Звіту №863/11-21 від 26 листопада 2021 року та копію якого долучено до Звіту №1212 від 26 листопада 2021 року, не містить жодних відомостей, що досліджуваний «Toyota Land Cruiser 200» р/н НОМЕР_2 експлуатувався в інтенсивному режимі, складові частини кузова, кабіни та рами відновлювалися ремонтом, мали наскрізну корозію або ж пошкодження у вигляді деформації.

Будь-яких інших доказів, що підтверджують наявність підстав для нарахування коефіцієнту фізичного зносу, матеріали справи не містять. Сторона відповідача своїм правом на подання клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи не скористалася.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Між сторонами існує спір, що виник з деліктного зобов`язання про відшкодування шкоди власнику пошкодженого майна (транспортного засобу) винною особою - заподіювачем шкоди, цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

За частиною третьою статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент його пошкодження (знищення) або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відносини у цій сфері регламентує також Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтями 29, 32 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик або МТСБУ не відшкодовує.

У відповідності до 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Таким чином, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

Відповідно до пункту 8.6.1. Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз пункту 32.7. частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6., 8.6., 8.6.1., 8.6.2. Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

Подібні правові висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 420/998/18 (провадження № 61-11714св19) та від 07 квітня 2021 року у справі № 757/29950/14-ц (провадження № 2/755/1997/23).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо відшкодування втрати товарної вартості пошкодженого транспортного засобу, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши вказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачу майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу підлягає стягненню з відповідача як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що автомобіль позивачки був пошкоджений у 2019 році з посиланням на постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки в суді першої інстанції відповідач на ці докази не посилався і свої заперечення проти позову ними не обґрунтовував, отже суд їм оцінки не давав.

Також колегія суддів не може погодитись із доводом апеляційної скарги щодо того, що наданий позивачкою висновок № 863/11-21 має містити вказівку про попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Суд першої інстанції обґрунтовано взяв його до уваги, оскільки він не є експертним висновком, а виготовлений на підставі Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Вищевказаний звіт суб`єкта оціночної діяльності не є експертним висновками і не має відповідають вимогам до них. За таких умов вказаний звіт суд оцінив оцінені як письмовий доказ по справі.

Жодного контрдоказу з приводу відомостей, наведених у вищезгаданому звіті, матеріали не містять, незважаючи на те, що з врахуванням принципу змагальності обов`язок доведення своєї позиції покладено на обидві сторони по справі. При цьому відповідач, у разі наміру спростувати представлені позивачем оцінки мав право як подати до суду власні докази, так і клопотати перед судом про призначення по справі відповідної судової експертизи. В той же час наданими йому процесуальним законом повноваженнями відповідач не скористався.

Не було встановлено в ході розгляду й порушень процедури та порядку проведення оцінки, які б спотворили отримані результати та призвели до невірних висновків з приводу предмету оцінки. За таких умов з точки зору колегії суддів у суду першої інстанції були відсутні підстави для відхилення і неврахування в ході розгляду справи вищевказаного звіту, так як належність такого доказу у встановленому порядку спростована не була.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачка не мала права самостійно замовляти Звіт про оцінку майна з посиланням на порушення статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також не можуть бути сприйняті колегією суддів як підстава для скасування рішення суду.

Наведена норма регулює дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). На страховика покладений обов`язок направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків і у випадку невиконання цього обов`язку і обрання потерпілим самостійно експерта для визначення збитків, на страховика покладається обов`язок також щодо оплати послуг такого експерта.

Разом із тим, наведена норма не забороняє потерпілій особі самостійно запрошувати експерта або оцінювача для визначення розміру збитків. Матеріали справи не містять доказів того, що страховик відповідача визначав розмір збитків, позивачка не мала обов`язку надавати такі докази, вона довела свої позовні вимоги, надавши суду докази розміру збитків, також зазначила, що страховик відшкодував їй збитки в межах ліміту страхування.

Отже, на думку колегії суддів доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, з урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його зміни з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній