Номер провадження 2/754/5468/24
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2024 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Улезка О.О.

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ціна позову 131 838,20 грн,

Стислий виклад позицій сторін

У серпні 2024 року позивач подав до суду позов проти ОСОБА_1 з вимогою стягнути з нього заборгованість у сумі 118111,61 грн, яка виникла перед Банком за кредитним договором №Z62.00603.005046734 від 19.03.2019 року:

- заборгованість за основним боргом в сумі 76057,08 грн;

- заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 42054,53 грн (довідка розрахунок заборгованості станом на 16.11.2023 року).

Також позивач просить стягнути інфляційні втрати в сумі 10416,23 грн та три проценти річних в сумі 3310,36 грн за період прострочення 20.03.2021 і до 23.02.2022.

Позивач стверджує, що має право на стягнення з відповідача суми боргу, яка виникла в результаті невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки він набув це право на підставі договору факторингу.

Відповідач відзив на позов не подав, в судовому засіданні просив відмовити в позові. Подав заяву про застосування строків позовної давності.

УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ЇХ ОЦІНКА

У березні 2019 року відповідач (Позичальник) взяв у Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - Банк) кредит на суму 99950,00 грн (кредитний договір №Z62.00603.005046734 від 19.03.2019 року).

Одночасно з кредитним договором Позичальник уклав договір добровільного страхування життя з ПрАТ "СК "ПЗУ Україна Страхування життя" від 19 березня 2019 року. Страховий внесок склав 13 036,96 грн, вигодонабувачем за договором є Банк.

Строк кредитування становить 24 місяці з дня підписання договору, тобто до 19.03.2021 року включно (п. 1.2 кредитного договору).

Банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок Позичальника грошові кошти в сумі 86913,04 гривень, а також сплатив на рахунок ПрАТ "СК "ПЗУ Україна Страхування життя" страховий платіж від імені позичальника в сумі 13036,96 грн, що підтверджується випискою з транзитного банківського рахунку, а також відповідними ордерами-розпорядженнями на перерахування коштів.

Отже, частина кредитних коштів (13036,96 грн) пішла на оплату страховки, що було передбачено у пункті 1.1. кредитного договору та договорі від 19.03.2019 року добровільного страхування життя, який підписали сторони.

Тому суд відхиляє заперечення відповідача, озвучені в судовому засіданні усно, що він на рахунок отримав в кредит в сумі 86913,04 грн, а не 99950,00 грн.

Позичальник має обов`язок повертати кредит разом з процентами до 19 числа щомісяця (пункт 2.1 кредитного договору).

Відсоткова ставка (пп. 1.3, 1.4) була змінною та на момент укладення Договору складала 15% річних.

Позичальник частково виконав зобов`язання з повернення кредиту та відсотків, сплативши лише 43 916,89 грн (виписка з банківського рахунку станом на 16.11.2023).

11 серпня 2020 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду №Z62.00603.005046734/1 про дострокове припинення Договору та часткове прощення боргу за умови здійснення Позичальником декількох послідовних платежів.

У цій угоді сторони визнали, що Позичальник має заборгованість за основною сумою боргу в сумі 92057,08 грн, а також заборгованість за процентами в сумі 12315,49 грн та заборгованість зі сплати (комісії за обслуговування), що становить 27944,81 грн.

За умови цієї угоди Банк погодився надати розстрочку сплати боргу та здійснити прощення частини боргу за умови сплати 16000,00 грн протягом 5 дні та повернення Банку не пізніше 150 днів від дати укладення угоди суми боргу в розмірі 47863,13 грн.

11 серпня 2020 року Позичальник здійснив останній платіж на користь Банку в сумі 16000,00 грн.

Позичальник не виконав умови додаткової угоди, і не сплатив 47863,13 грн, тому умови щодо прощення боргу не брали чинності (п. 3 додаткової угоди).

У зв`язку із зазначеним, станом у відповідача сформувалася наступна заборгованість перед Банком за кредитним договором:

- заборгованість за основним боргом в сумі 76057,08 грн (92057,08 грн - 16000,00 грн);

- заборгованість за нарахованими та сплаченими відсотками в сумі 42054,53 грн (довідка розрахунок Банку станом на 16.11.2023 року).

Позивач застережив, що строк на який було надано кредит за Договором сплив 19.03.2021 року. Після закінчення строку кредиту Кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитними коштами, не нараховував штрафні санкції та комісії.

Суд перевірив правильність розрахунку боргу та здійснив оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Суд не встановив помилки при здійсненні розрахунку.

Відповідач не скористався правом на подання заперечення проти позову, доказів, які б підтверджували помилковість наданого банком розрахунку заборгованості, суду не надав. Відповідач не навів мотивованих обґрунтувань неправильності наданого банком розрахунку боргу, власного контррозрахунку не надав.

Підсумовуючи викладене, суд виходить з того, Боржник порушив зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування, тому відповідно до статей 1048, 1050 ЦК України має сплатити кредитору заборгованість в сумі 118111,61 грн, яка виникла перед Банком за кредитним договором №Z62.00603.005046734 від 19.03.2019 року: - заборгованість за основним боргом в сумі 76057,08 грн; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 42054,53 грн.

Також відповідач як боржник за грошовим зобов`язанням має сплатити на користь кредитора інфляційні втрати в сумі 10416,23 грн та три проценти річних в сумі 3310,36 грн за період прострочення 20.03.2021 і до 23.02.2022 відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо права позивача вимагати сплати боргу відповідача, то суд виходить з того, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України, статті 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язання або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

У справі, що розглядається, позивач набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023, що був укладений між ним та ТОВ «СОНАТІ», яке в свою чергу набуло таке право, уклавши 16.11.2023 року договір факторингу №16/11-23 з АТ «Ідея Банк».

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл витрат судом (стаття 141 ЦПК України). Подібний висновок викладено у у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу і сформувала висновок, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (пункт 144 постанови від 26 червня 2024 рок у справі № 686/5757/23; пункт 188 постанови від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19; пункт 119 постанови 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).

За висновком Великої Палати Верховного Суду критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (пункт 189 постанови від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19; пункт 145 постанови від 26 червня 2024 рок у справі № 686/5757/23; пункт 179 постанови від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) також зазначено, що:

«127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Отже, для того щоб суд визнав судові витрати підлягаючими відшкодуванню, вони повинні відповідати обом критеріям: бути реальними (фактично понесеними) та розумними (пропорційними). Суд, застосовуючи ці критерії, забезпечує справедливий розподіл судових витрат між сторонами і запобігає зловживанням з боку однієї зі сторін.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України, визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Позивач просить відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7200,00 грн.

На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви додав (в копіях):договір про надання правничої допомоги №1/04 від «01» квітня 2024 року, реєстр боржників до нього, а також акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 2 від 10 травня 2024 року.

Суд оцінив акт № 2 від 10 травня 2024 року і встановив, що він не стосується спірних правовідносин, оскільки у переліку боржників, що наведений в цьому акті, відсутній ОСОБА_1 .

Суд встановив, що за умовами договору про надання правничої допомоги №1/04 від 01 квітня 2024 року вартість послуги щодо складання,підписання та подання до суду позовної заяви щодо стягнення заборгованості становить 6000,00 грн. Факт надання цієї послуги АО "Альянс ДЛС" підтверджується змістом поданої позовної заяви, яка підписана адвокатом цього АО.

Суд, оцінюючи розмір витрат з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін виснував, про необхідність відшкодувати судові витрати позивачу у розмірі 6000,00 грн. Позивач не довів необхідність йому відшкодовувати також витрати в сумі 1200,00 грн, тому суд відмовляє в цій частині.

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» (, адреса: Україна, 49005, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Сімферопольська, будинок 21, 5-й поверх, приміщення 68, 69) суму заборгованості в розмірі 131838,20 грн (сто тридцять одна тисяча вісімсот тридцять вісім гривень 20 копійок), що складається з: - заборгованість за основним боргом в сумі 76057,08 грн; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 42054,53 грн, - інфляційні втрати в сумі 10416,23 грн; - три проценти річних в сумі 3310,36 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» (, адреса: Україна, 49005, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Сімферопольська, будинок 21, 5-й поверх, приміщення 68, 69) судові витрати: зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 6000,00 грн. У стягненні витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 1200,00 грн відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення підписано 20.12.2024.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО