Житомирський апеляційний суд
Справа №292/762/23 Головуючий у 1-й інст. Лотуга В.Ф.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Трояновської Г.С.

з участю секретаря

судового засідання Бузган А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №292/762/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Чередниченко Денис Олександрович

на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лотуги В.Ф.

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 182 000,00 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та 54 600 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування позову вказував, що 21.12.2022 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 193 км. а/д «Київ-Чоп» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перетинала проїжджу частину поза межами пішохідного переходу, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Житомир) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000587.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди та наслідків від нього, синові загиблої - ОСОБА_1 завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.

Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AP2986585.

Представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявами на виплати страхового відшкодування у розмірі 40 200,00 грн. моральної шкоди заподіяної смертю потерпілого та 241 200,00 грн. шкоди пов`язаної із втратою годувальника.

29.05.2023 року між відповідачем та позивачем укладено договір про врегулювання страхового випадку за договором ОСЦПВ №АР2986585, згідно якого сторони домовились про виплату страхового відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю потерпілого у розмірі 28 140,00 грн., в частині страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника - продовжити досудове врегулювання або вирішити це питання в судовому порядку.

Оскільки, позивач та відповідач не змогли у досудовому порядку врегулювати питання щодо виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, то позивач вирішив звернутись до суду за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування.

Відповідач висловив свою згоду на виплату страхового відшкодування по страховому випадку за відсутності рішення по кримінальному провадженні, а також підтвердив те, що для виплати страхового відшкодування по цьому страховому випадку кінцевого рішення по кримінальному провадженні не потрібно.

Позивач ОСОБА_1 є сином загиблої в дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_3 , був непрацездатним, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи з 01.12.2022 року і за життя матері перебував на її утриманні.

На день настання страхового випадку, встановлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня в розмірі 6 500,00 грн.

Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою позивачем годувальника становить 234 000,00 грн. (6500,00 грн. ? 36 = 234 000,00 грн.).

На дату дорожньо-транспортної пригоди розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, було встановлено у розмірі 260 000,00 грн. на одного потерпілого.

По даному страховому випадку, загальна сума страхового відшкодування, яка заявляється всіма особами, які мають право на її отримання, становить 312 000,00 грн., що перевищує 260 000,00 грн. страхової суми. В такому разі, страхове відшкодування, яке належить для виплати позивачу становить 182 000,00 грн., оскільки ліміт відповідальності страховика становить 260 000,00 грн., а виплачено страховиком 78 000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, тому залишок страхової суми становить 182 000,00 грн. (260 000,00 грн. - 78 000,00 грн. = 182 000,00 грн.).

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника в сумі 182 000,00 грн. та судовий збір в сумі 1 820,00 грн. У стягненні витрат пов`язаних з правничою допомогою в сумі 54 600,00 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, третя особа у справі - ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, визнання встановленими обставин, які не були доведені належними та допустимими доказами, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання щодо вини ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю пішохода ОСОБА_3 , посилання щодо порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху під час цієї події, посилання щодо неврахування ОСОБА_2 дорожньої обстановки, не вибору ним безпечної швидкості руху та не впоранням з керуванням автомобілем, що потягло за собою наїзд на пішохода ОСОБА_3 , посилання на обставин, механізм та маршрут руху ОСОБА_3 по проїзній частині дороги, посилання щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між керуванням ОСОБА_2 автомобілем «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 та смертю ОСОБА_3 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при розгляді даної цивільної справи, суд першої інстанції вдався до встановлення вини ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та причинно-наслідкового зв`язку таких дій із заподіянням смерті ОСОБА_3 , незважаючи на відсутність підтвердженого факту такої вини вироком у кримінальній справі та відсутністю інших доказів, які б це встановлювали, зокрема висновку автотехнічної експертизи. Суд першої інстанції не врахував, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи апелянта, встановлення обставин місця дії та чи вчинені вони цією особою та чи наявна її вина не входить до меж розгляду такої справи. Тому, розглядаючи спір, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Зазначає, що під час судового розгляду доказів, які б підтверджували обставини, наведені на арк. 3 абз. 4, арк. 9 абз. 4, та зазначені як встановлені судом, жодним із вказаних у ст. 76 ЦПК України доказів не підтверджено.

Зокрема, зазначаючи в мотивувальній частині рішення (арк. 3 абз. 4) висновок про порушення апелянтом Правил дорожнього руху, що призвело до смерті ОСОБА_3 суд керувався витягом із ЄРДР, однак зазначений документ не встановлює винні дії особи, а лише є витягом з автоматизованої системи про час та дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім?я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника тощо.

Вказує, що судом першої інстанції встановлено на підставі виключно витягу з ЄРДР фактично винні дії апелянта в порушення Правил дорожнього руху, які стали наслідком загибелі ОСОБА_3 , однак такі відомості можуть бути встановлені виключно у порядку КПК України, а їх встановлення не було та не могло бути предметом розгляду цієї справи, так як виходять за межі її розгляду.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення на повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 17.01.2023 року (арк. 3, абз. 13) також свідчить про визнання судом винних дій ОСОБА_2 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, так як у вказаному повідомленні та у оскаржуваному рішенні відповідно судом вказано, що ОСОБА_2 «допустив» наїзд на пішохода. Згідно допиту ОСОБА_2 , наявного у матеріалах справи, вбачається, що допитаний ОСОБА_2 зазначив, що він застосував гальмування та маневр праворуч, проте зіткнення не вдалось уникнути. Фактично апелянт зазначив про невідворотність вказаної події, а відтак твердження, що він своїми саме діями допустив наїзд на пішохода не відповідає обставинам справи на наявними у ній доказами.

Щодо твердження суду першої інстанції, зазначеного у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, про причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та смертю ОСОБА_3 (арк. 9 абз. 4) вказує, що у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких такі обставини могли бути встановлені.

Судом же у вказаному абзаці оскаржуваного рішення фактично констатовано (арк. 9 абз.4), що між наїздом на потерпілу автомобілем «AUDI Q5», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та смертю ОСОБА_3 наявний причинно-наслідковий зв`язок. Тобто фактично судом першої інстанції встановлено об`єктивну сторону злочину, передбаченого статтею 286 КК України, а саме причинно-наслідковий зв`язок між вчиненими діями та наслідком.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути ДТП, в умовах даної події в діях водія автомобіля «AUDI 05», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 матеріалами справи не встановлено будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, а тому немає підстав вважати, що дії ОСОБА_2 знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої ОСОБА_3 заподіяно шкоду.

Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні представник третьої особи - адвокат Чередниченко Д.О. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити її вимоги, змінити рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання щодо вини ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю пішохода ОСОБА_3 , посилання щодо порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху під час цієї події, посилання щодо неврахування ОСОБА_2 дорожньої обстановки, не вибору ним безпечної швидкості руху на не впоранням з керуванням автомобілем, що потягло за собою наїзд на пішохода ОСОБА_3 , посилання на обставин, механізм та маршрут руху ОСОБА_3 по проїзній частині дороги, посилання щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між керуванням ОСОБА_2 автомобілем «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 та смертю ОСОБА_3 .

Представник позивача та відповідача в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю в дорожньо-транспортній пригоді матері позивача, в порядку страхового відшкодування. Ці правовідносини урегульовано нормами ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 556/1514/16-ц (провадження № 61-26405св18) та від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21).

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У частині підстав задоволення позову та розміру страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 її сину ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції третьою особою не оскаржується. ОСОБА_2 не погоджується із посиланнями, наведеними у мотивувальній частині рішення, а саме у абзаці 4 та 13 аркуша 3, абзаці 4 аркуша 9.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом у абзаці 4 та 13 аркуша 3 встановлені обставини справи на підставі поданих стороною позивача доказів, а саме витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань та повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 17.01.2023 року до АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», щодо яких відсутні підстави вважати їх неналежними.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 280/1222/17 (провадження № 61-42888св18).

У справі, що переглядається, джерелом підвищеної небезпеки є автомобіль «AUDI Q5», р.н. НОМЕР_1 , а володільцем джерела підвищеної небезпеки є ОСОБА_2 .

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на відмінність поняття вини для настання цивільно-правової відповідальності із відшкодування шкоди та поняття вини, яка встановлюється у кримінальному провадженні.

Судом під час розгляду справи не з`ясовувалося питання наявності чи відсутності вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що між загибеллю ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та наїздом на останню автомобіля «AUDI Q5», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 є причинно-наслідковий зв`язок.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для виключення із абзацу 4 аркуша 9 мотивувальної частини рішення посилання про наявність причинного зв`язку між протиправністю поведінки заподіювача шкоди та наявність цієї шкоди у потерпілого.

Матеріали справи не містять, а судом першої інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Чередниченко Денис Олександрович, залишити без задоволення, а рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2024 року.

Головуючий Судді