Справа №1-394/04
Провадження №4-с/522/36/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Байчура А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі справу за скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гусарова Олександра Леонідовича на дії (бездіяльність) начальника Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), -

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гусаров О.Л. звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії (бездіяльність) начальника Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).

За результатами автоматизованого розподілу справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренко С.М.

06 березня 2024 року адвокатом Гусаровим О.Л. надіслано заяву про відвід судді Кічмаренко С.М. та передачу справи до відділу надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи (канцелярія) Приморського районного суду м. Одеса для визначення іншого складу суду у справі в порядку, встановленому ЦПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2024 року справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченій Ю.Б.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, сторонам надсилались судові повістки поштою та на електронну адресу. Представник ОСОБА_1 - адвокат Гусаров О.Л. надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності скаржника, скаргу підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити. Від начальника Доброславського ВДВС Анастасії Анісімової на адресу суду надійшло клопотання про відмову у задоволенні скарги на дії (бездіяльність) органу примусового виконання щодо зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Приморським районним судом м. Одеси 17.01.2005 року було видано дублікат виконавчого листа по справі №1-394/04 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 39 037,00 грн.

В ході примусового виконання вказаного виконавчого листа державним виконавцем Трачуком Віктором Васильовичем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ).

17 грудня 2023 року до Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Циганковим А.А. було надано заяву б/н про зняття арешту з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Начальником відділу А. Анісімовою на вищевказану заяву було надано відповідь, що при перевірці інформації, яка міститься в Автоматизованій Системі Виконавчих Проваджень встановлено, що арешт накладено на все майно, що належить іншій фізичній особі.

Поряд з тим, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 1/3 частка, ОСОБА_4 1/3 частка та ОСОБА_5 1/3 частка, крім того на зазначене майно накладено арешт нерухомого майна 13.09.2003 року за №3723652 реєстратором: Лиманська районна державна нотаріальна контора на підставі постанови 24-11353/8 від 11.09.2006 виданої Комінтернівським ДВС, власник ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 03 березня 2008 року орган приватизації при Чорноморській селищній раді посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної спільної/сумісної або часткової власності та членам його сім`ї в рівних частинах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комінтернівського районного бюро технічної інвентаризації від 23.06.2008 за №19283536.

19 лютого 2024 року начальником Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Анісімовою А.В. до суду надіслано клопотання про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду на підставі того, що відсутній доказ того, що арешт був накладений при примусовому виконання виконавчого листа № 1-394/04 від 17.01.2005 року, виданого Приморським районним судом м. Одеса, до того ж відсутні докази виконання вимог виконавчого документу, а відомості, які були перенесені до АСВП свідчать про те, що виконавче провадження не було закінчено у зв`язку з фактичним його виконанням.

Представник заявника адвокат Гусаров О.Л. не погодившись з вищевказаним клопотанням надав на нього заперечення, зазначивши, що зміст Постанови від 11.09.2006 року, виданої Комінтернівським ВДВС від 11.09.2006 року, а також інформація з Державного реєстру від 18.12.2023 року спростовують твердження начальника ВДВС щодо відсутності доказів накладення арешту на майно саме при примусовому виконанні виконавчого листа від 17.01.2005 року.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Тобто, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, суд звертає увагу, що спір у справі виник не лише у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні. Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву Скаржника від 17.12.2023 року про зняття арешту з нерухомого майна йому було відмовлено на підставі того, що зазначене майно скаржнику не належить.

Частиною 4 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Викладені у цій ухвалі мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19), від 13.07.2022 року у справі №2/3001/806/11 (провадження № 61-3814св22) та від 13.07.2022 року, у справі №2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 12.10.2022 № 203/3435/21 (61-5467св22).

На підставі зазначеного суд погоджується із доводами скаржника про те, що відмова у розгляді питання щодо зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС розглянути його.

Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77, ст.79, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, суд приходить висновку, що бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а відтак заява ОСОБА_1 щодо зняття арешту з його майна підлягає розгляду.

Згідно з ч. 2ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення (поновити порушене право заявника).

На підставі наведеного та керуючись ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258, 260, 447-451 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гусарова Олександра Леонідовича на дії (бездіяльність) начальника Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність начальника Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у не знятті арешту з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем Трачуком Віктором Васильовичем Державної виконавчої служби у Комінтернівському районі згідно виконавчого листа № 1-394/04 виданого 17 січня 2005 року.

Зобов`язати начальника Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) розглянути питання щодо зняття арешту на майно боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який було накладено під час примусового виконання виконавчого листа № 1-394/04 виданого 17 січня 2005 року Приморським районним судом м. Одеса і винести про це відповідну постанову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя Ю.Б. Свячена