справа № 165/839/24
провадження №2/165/383/24
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Ференс-Піжук О.Р.,

за участю секретаря Король І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Нововолинська Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Брайт-К" до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Акціонерне товариство «Креді Агріколь банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

26.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Брайт-К» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Акціонерне товариство «Креді Агріколь банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між акціонерним товариством "Креді Агріколь банк" та відповідачем ОСОБА_1 22.12.2020 було укладено договір №1/4056642, відповідно до якого останній було надано кредит в розмірі 50000 гривень строком на 60 місяців з 22.12.2020 по 21.12.2025 на умовах зазначених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за його користуванням.

05 серпня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» укладено договір відступлення права вимоги за фінансовими кредитами № 2-2021.

Згідно з вказаним договором 15.11.2021 відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020, що був укладений між Акціонерним Товариством «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаного договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Брайт-К» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020.

Відповідач ОСОБА_1 користувалася коштами, проте всупереч умовам договору свої зобов`язання з повернення кредиту не виконувала належним чином і станом на 15 листопада 2021 року у неї утворилася заборгованість у загальному розмірі 54875,97 грн, яка складалася із строкової заборгованості за тілом кредиту у розмірі 42494,86 грн., простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2552,98 грн, заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 450,48 грн., заборгованості за простроченими процентами з користування кредитом у розмірі 2252,65 грн., заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1425 грн., простроченої заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 5700 грн.

За період з 16.11.2021 по 23.01.2024 було нараховано 13562 грн. 28 коп. процентів за користування кредитом та 38475 грн. 00 коп. комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Оскільки відповідачем частково сплачено заборгованість у сумі 40200 грн., зокрема 02.09.2022 4200 гривень, 01.09.2023 15000 гривень, 21.09.2023 15000 гривень, 07.12.2023 6000 грн., які були розподілені, відповідно до черговості платежів таким чином: 11514,85 грн заборгованість за тілом кредиту, 15384,75 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 13300,40 грн заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості. Загальна заборгованість відповідача за кредитним договором відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020 становить 66713,39 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 33523,99 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 880,80 гривень, заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 32299,60 гривень.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 66713,39 грн. 33 коп., а також судові витрати у справі.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 27.02.2024 (а.с. 42) за клопотанням позивача ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Свередюк Ю.А. подала до суду відзив, у якому просить у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Пояснила, що 22 грудня 2020 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1/4056642, згідно з п.1.1 даного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 50 000 грн. строком на 60 місяців з 22 грудня 2020 року по 21 грудня 2025 року включно. Пунктом 1.3 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує: п.1.3.1 процентну винагороду щомісячно в розмірі 15% річних починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором. Пунктом 1.3.2 передбачено, що позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,85% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості зазначила таке:

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для забезпечення чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відтак, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави вважати, що ОСОБА_1 фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Умова договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечить положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання послуг, зміст яких є незрозумілим споживачу є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства, а отже є нікчемними.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися їй безоплатно, то вважає пункт 1.3.2. договору нікчемним, а тому оплату останньою комісійної винагороди на вимогу банку вважає необґрунтованою та безпідставною.

При цьому посилається на схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 та в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У позові вказано, що ОСОБА_1 за період з 16 листопада 2021 року по 23 січня 2024 року було сплачено 40 200 грн., які були розподілені відповідно до черговості платежів наступним чином: -заборгованості за тілом кредиту 11 514,85 грн.; -заборгованості за процентами за користування кредитом 15 384,75 грн.; -заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 13 300,40 грн.

Представник позивача зазначає, що оскільки п. 1.3.2 договору щодо сплати комісії вважає нікчемним, тому сплачені кошти в сумі 13 300,40 грн повинні бути зараховані на погашення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за процентами за користування кредитом.

Окрім того, вказує, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (частина перша статті 512 ЦК України).

05 серпня 2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Брайт-К» та АТ «Креді Агріколь Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №2-2021.

Пунктом 3.1 даного договору передбачено, що право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з дати підписання ними відповідного Реєстру прав вимог за зразком, наведеним в Додатку №1 до договору, що становить його невід`ємну частину та складається з обов`язковим зазначенням інформації (реквізитів) за переліком, що містяться в Додатку № 4 до цього договору та зарахування коштів у розмірі Ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам.

Стверджує, що суду не надано належних доказів на підтвердження оплати повної вартості прав вимоги за цим договором, як безумовної підстави для переходу прав кредитора.

Стверджує, що відсутність доказів проведення розрахунків за договором відступлення права вимоги є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

При цьому посилається, на висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14, від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 755/10072/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 2-879/11.

Також подібний висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 466/3066/13-ц.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

На підставі вказаної норми процесуального права, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 22.12.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Креді Агріколь Банк» Кредитний договір №1/4056642, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах зазначених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за його користуванням (а.с.14).

Згідно з п.1.1 Кредитного договору Банк надав відповідачу кредит в сумі 50000 грн. 00 коп. строком на 60 місяців з 22.12.2020 по 21.12.2025 (включно).

Відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, проте, всупереч умовам договору, свої зобов`язання з повернення кредиту не виконувала належним чином і станом на 15.11.2021 у неї утворилася заборгованість за підрахунками банку у загальному розмірі 54875,97 грн., яка складалася із строкової заборгованості за тілом кредиту у розмірі 42494,86 грн., простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2552,98 грн., заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у розмірі 450,48 грн., заборгованості за простроченими процентами з користування кредитом у розмірі 2252,65 грн., заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1425,00 грн., простроченої заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 5700 грн.

Даний факт підтверджується розрахунком заборгованості від 15.11.2021 (а.с.6) та виписками по рахунку (а.с.17-22).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 ст. 1048 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

05 серпня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «ФК «Брайт-К» укладено договір відступлення права вимоги за фінансовими кредитами № 2-2021 (а.с.29-33).

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч.1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з договором відступлення права вимоги за фінансовими кредитами № 2-2021 15.11.2021 відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020, що був укладений між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , що підтверджується Додатком №1 до вказаного Договору відступлення, в якому під порядковим № 9 перебуває боржник ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір №1/4056642 від 22.12.2020 (а.с.30-31).

Таким чином, за результатами дослідження та оцінки доказів у справі, суд вважає, що позивач ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» отримав від попереднього кредитора АТ «Креді Агріколь Банк» всі права та обов`язки в грошовому зобов`язанні, зазначені в кредитному договорі №1/4056642 від 22.12.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 19.11.2021 повідомлено боржника про перехід до нового прав кредитора за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020 (а.с.10).

Відповідачем ОСОБА_1 за період з 16.11.2021 та 23.01.2024 було сплачено на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 40200 грн., зокрема 02.09.2022 4200 гривень, 01.09.2023 15000 гривень, 21.09.2023 15000 гривень, 07.12.2023 6000 грн, які були розподілені відповідно до черговості платежів таким чином: 11514,85 грн заборгованість за тілом кредиту, 15384,75 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 13300,40 грн заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості. (а.с.6 зворот).

Разом з тим, за період з 16.11.2021 по 23.01.2024 новим Кредитором нараховано відповідачу проценти за користування кредитом у сумі 13562 грн. 28 коп. та комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 38475 грн. 00 коп. (а.с.6 зв.)

Таким чином, за підрахунками позивача загальна заборгованість відповідача за кредитним договором, відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором №1/4056642 від 22.12.2020, становить 66713,39 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 33523,99 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 880,80 гривень, заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 32299,60 гривень.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги чинного законодавства, умови кредитного договору та договору відступлення права вимоги, які дають право ТОВ «ФК «БРАЙТ-К», як кредитодавцю, звернутися до суду із позовом про повернення грошових коштів та нарахованих відсотків, суд вважає, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість станом на 23.01.2024 року за договором 1/4056642 у загальному розмірі 34404,79 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 33523,99 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 880,80 грн. і виникла внаслідок неналежного виконання взятих ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим в частині стягнення суми заборгованості за комісією суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) висловлено правову позицію про те, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У пунктах 74,75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті. Якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає цей висновок у мотивувальній частин судового рішення як обґрунтування висновку по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 63 постанови від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), та пункті 6,13 постанови від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20 наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Тобто, судове рішення щодо правових висновків наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Як вбачається з кредитного договору № 1/4056642 від 22.12.2020 (п. 1.3), за користування кредитними коштами позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,85 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів, тощо.

При розгляді справи судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості включала в себе додаткові послуги, які надавалися поза межами інформування про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право вимагати безоплатно один раз на місяць.

Беручи до уваги вищевикладене, суд не бере до уваги твердження позивача у відповіді на відзив щодо підставності умов кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації.

У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Таким чином, суд визнає умову кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації нікчемною, та вважає за необхідне здійснену відповідачем оплату в розмірі 13300,40 грн., яку позивачем віднесено до оплати за комісією за обслуговування кредитної заборгованості, врахувати як оплату заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, а у стягненні заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості нарахованої обома кредиторами слід відмовити.

Судові витрати у справі становлять 3028 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Зважаючи на те, що вимоги позивача задоволені судом на 51,57 %, суд розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача 1561,54 грн. сплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 261-264, 526, 527, 530, 610-611, 625, 627, 628, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 19, 264-265, 268, 274, 279, 353 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Брайт-К» до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Брайт-К», код 41874691, адреса: 02094, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, заборгованість за кредитним договором № 1/4056642 від 22.12.2020 станом на 23.01.2024 в загальному розмірі 34404 (тридцять чотири тисячі чотириста чотири) грн. 79 коп. та судові витрати в сумі 1561 (одна тисяча п`ятсот шістдесят одну) грн. 54 коп., а всього стягнути 40788 (сорок тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн. 08 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий підпис Орися ФЕРЕНС-ПІЖУК