ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1990/24 Справа № 216/3891/22 Суддя у 1-й інстанції - Чирський Г.М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/3891/22 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України про визнання неправомірними дії держави Україна в особі Міністерства юстиції та Міністерства фінансів порушенням права позивача на справедливий судовий захист, визнання дій РФ проти України геноцидом Українського народу, відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року, постановлену у складі судді Чирського Г.М., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Російської Федерації (далі РФ) про стягнення завданої майнової та моральної шкоди внаслідок експропріацією РФ природних ресурсів України під час незаконної агресії проти неї, а саме: майнову шкоду в сумі 672 421, 18 доларів США та моральну шкоду в розмірі 35000 євро.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 лютого 2014 року розпочалась військова збройна агресія РФ проти України, що призвело до окупації частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено РФ 18.03.2014 нібито внаслідок проведення 16.03.2014 референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалась перша фаза військової збройної агресії РФ проти України.

В квітні 2014 року розпочалась друга фаза збройної агресії проти України, коли контрольовані і фінансовані спецслужби РФ проголосили створення Донецької народної республіки (07.04.2014) та Луганської народної республіки (27.04.2014).

27 серпня 2014 року РФ розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил РФ на територію Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року президент РФ Путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України повномасштабне вторгнення на територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всі міста України. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ яку остання здійснює.

РФ своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, РФ несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

З інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області РФ присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

РФ взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev.

«Акціонери» України, якими є український народ, тобто громадяни України, понесли збитків у сумі 12 трильйонів 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства РФ.

Як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року, виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон отримаємо 18 440 823 людини.

Позивач вважає, що незаконна експропріація РФ зазначених вище природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей РФ порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї призвело до нанесення йому матеріальної шкоди в розмірі 672421,18 доларів США за порушення РФ майнового права, встановленого в статтях 13 Конституції України та 324 ЦК України, що не суперечить рішенню Міжнародного Арбітражного суду м. Гаага, Нідерланди від 02.05.2018 у справі ПТС № 2015-36 про стягнення сум з боржника РФ в якості компенсації за експропріацію РФ відповідного нерухомого майна та майнових прав. Крім того, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 35000,00 євро.

01.12.2022р. до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої, позивач просить суд визнати повномасштабну збройну агресію РФ проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію РФ природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих РФ територіях Луганської і Донецької областях і АРК геноцидом Українського народу; стягнути з Російської Федерації на його користь майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 доларів США та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000,00 грн., завданої йому порушенням його майнових і конституційних прав унаслідок повномасштабних незаконних військових дій Російської федерації проти Українського народу (т.1 а.с.34-38).

Уточнивши позовні вимоги 23.12.2022 р. ОСОБА_2 крім заявлених раніше вимог, просив суд визнати втручання держави Україна в особі Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України в його право на справедливий судовий захист, встановлений п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 8 і 55 Конституції України неправомірною. Стягнути з держави Україна, в особі Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України, з кожного окремо, моральну (немайнову) шкоду в розмірі 35000,00 євро, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом НБУ, встановленого для долару США на день здійснення платежу. При цьому, в якості відповідача зазначено Російська Федерація, а співвідповідачем зазначена Держава Україна в особі Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України (т.1 а.с.125-132)

Вказані вимоги обґрунтовані тим, що вступ у цій цивільній справі Держави Україна в якості третьої особи, в особі Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України є за своєю суттю захистом інтересів РФ, що порушує його право на справедливий суд, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 8 і 55 Конституції України та свідчить про обмеження таких гарантій з боку Держави Україна стосовно позивача, а отже, заподіяння вказаними неправомірними діями моральної (немайнової) шкоди в указаному розмірі.

Ухвалою Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.01.2023р. позовну заяву (уточнену) від 23.12.2022р. повернуто позивачеві у зв`язку із порушенням правила об`єднання позовних вимог (т.1 а.с.161-164).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2023р. задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 : ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.01.2023р. скасовано в частині повернення позовної заяви (уточненої) від 23.12.2022р. за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України, Міністерство юстиції України про визнання неправомірними дії держави Україна в особі Міністерства юстиції та Міністерства фінансів про порушення права позивача на справедливий судовий захист та відшкодування шкоди та направлені матеріали цивільної справи до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України. Підставами для скасування ухвали суду першої інстанції від 18.01.2023р. стало те, що позивачем до закінчення підготовчого судового засідання подано уточнену позовну заяву від 23.12.2022р., в якій були змінені одночасно як предмет позову, шляхом доповнення позовних вимог новими, що не суперечить вимогам ст.49 ЦПК України (т.1 а.с.236, 237, а.с.80-82).

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з РФ на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 100 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що справу розглянуто без належного повідомлення про дату та час розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування судом спірного судового рішення.

Судом не розглянуто вимоги уточненої позовної заяви в повному обсязі, оскільки закриваючи провадження у певній частині позовних вимог, суддя позбавив його права повторно звернутись до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору із тих самих підстав.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання повномасштабної збройної агресії проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної України та експропріацію її природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим - геноцидом Українського народу, суд першої інстанції виходив з того, що він не є компетентним судом для визнання незаконної збройної агресії РФ проти України геноцидом усього Українського народу. При цьому суд першої інстанції не зазначив, який суд є компетентним у розгляді питання щодо визнання дій Російської Федерації проявом геноциду проти Українського народу.

Стаття VI Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього встановлює для суду тієї держави, на території якої було вчинено діяння, перелічені у статті III цієї Конвенції, право здійснювати правосуддя відносно осіб, які обвинувачуються у вчиненні геноциду. Таким чином, вимога про визнання повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, незаконне захоплення військовим шляхом значної частини території Україна та експропріація її природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих державою-відповідачем територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим - геноцидом Українського народу, є підставою для задоволення похідних позовних вимог, таких як відшкодування шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції посилався на відсутність у позивача матеріально-правової зацікавленості, (інтересу), так як право виключної власності, яке закріплене в ст.13 Конституції України та ст.324 ЦК України, не породжує для позивача як громадянина України, самостійної форми власності на природні ресурси, проте предметом позову є не визнання права власності на надра, а незаконна експропріація РФ зазначених природних родовищ України під час незаконної анексії, що призвело до завдання матеріальної шкоди позивачу, як громадянину України, яку він оцінює в 1 990 149, 79 доларів США за порушення його майнового права.

Вважає, що стягнутий розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості, тоді як він навів достатньо переконливі докази щодо розміру завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги до держави Україна в особі Міністерства юстиції та Міністерства фінансів України судом не розглядались, оскільки провадження в цій частині за цими вимогами було незаконно (на його переконання) закрито, що свідчить про порушення з боку суду його (позивача) прав, встановлених, у ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства фінансів України зазначив, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій держави Україна. З матеріалів справи не вбачається порушень Мінфіном норм законодавства станом на день звернення позивача до суду, які б призвели до моральної шкоди позивачу. Враховуючи вищенаведене, Мінфін вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення суду встановлено дійсні обставини справи, досліджено подані позивачем заяви про уточнення позовних вимог та збільшення позовних вимог, та винесено законне та обґрунтоване рішення, яким стягнуто з РФ на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 100000 грн. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідача в особі Міністерства фінансів та Міністерства Юстиції України в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача Міністерства фінансів України, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.13).

У лютому 2014 року внаслідок військової агресії була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 року РФ розпочала військові дії проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Як зазначено позивачем, з інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час окупації Криму та Донецької області РФ присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

Посилаючись на вказане видання, позивач зазначає, що РФ взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, в результаті чого громадяни України, понесли збитків у сумі 12 трильйона 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства РФ.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання повномасштабної збройної агресії РФ проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію РФ природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих РФ територіях Луганської, Донецької областей та АРК геноцидом Українського народу, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2023 року було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», згідно якої від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу. У зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження розміру збитків, завданих окупацією, позивачу відмовлено в задоволенні вимог в частині відшкодування матеріальних збитків.

Водночас, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України ОСОБА_1 , зазнав душевних страждань і приниження, переніс стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені його нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку суд визначив до стягнення на користь позивача в розмірі 100 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Згідно приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Частиною 1 статті 48 Закону визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно п.8 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року РФ була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Відомим, таким що не підлягає доказуванню згідно ч.3 ст.82 ЦПК України, також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила військові дії проти України, які тривають до сьогодні, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ.

Відповідно до статті 13 Конституції України та статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

У справі «Про воєнні дії на території Демократичної Республіки Конго» (ДР Конго проти Уганди) міжнародний суд ООН у лютому 2022 року розглядав питання відшкодування різних типів збитків, заподіяних вторгненням Уганди: як фізичним особам та майну, так і збитки, заподіяні довкіллю, природним ресурсам та макроекономічну шкоду. Під час агресії Уганди Конго зазнала значних втрат природних ресурсів. Зокрема в позові висувалися вимоги про відшкодування понад 1 мільярда доларів США через незаконну вирубку деревини, викрадення та видобуток мінералів (золота, алмазів, колтану, олова та вольфраму) та кави з територій, які перебували під контролем Уганди. Міжнародний суд визнав порушення норм міжнародного права та міжнародного гуманітарного права, які забороняють грабіж, розкрадання і незаконну експлуатацію природних ресурсів та зобов`язують окупаційну владу запобігати таким діям.

РФ здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із врахування зазначених вище правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Вимоги позивача про відшкодування шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки факт завдання позивачу шкоди не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не надано будь-яких доказів з огляду на положення ст.ст.76-81 ЦПК України, в обґрунтування викладеного в позові.

Як правильно зазначив суд в своєму рішенні, посилання в позовній заяві на відомості видання «The Washington Post (WP)» із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадської аналітичної компанії SecDev, що український народ, тобто громадяни України, понесли збитки у певній сумі, і що на кожного громадянина України припадає (за розрахунками зазначеними в позові) сума збитків, яка дорівнює 672 421,18 доларів США, або іншій сумі, не доводять позовних вимог в цій частині, оскільки не є допустимим доказом.

Факт порушення територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування саме позивачу майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків громадянам внаслідок збройної агресії.

Між тим, згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок військової агресії РФ проти України, позивач зазнав моральних втрат і душевних страждань.

У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку про те, що визначена судом сума відшкодування моральної шкоди у 100 000 грн. є справедливою та такою, що відповідатиме завданим моральним стражданням позивача.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог позивача про визнання повномасштабної збройної агресії РФ проти України геноцидом Українського народу, оскільки даний факт вже закріплено Верховною Радою України, і він не підлягає додатковому доказуванню і визначенню, так як Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2023 року було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», згідно якої від імені Українського народу Верховна Рада України, як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази, яка розпочалась 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

Крім того, як правильно виходив суд першої інстанції при вирішенні даної вимоги, юридичне визнання подій геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування. Цим судом зокрема є Міжнародний Суду ООН. РФ та Україна свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує даний суд, серед іншого, розглядати дане питання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги до держави Україна в особі Міністерства юстиції та Міністерства фінансів України в частині вимог про визнання дій держави Україна незаконними та такими, що порушують права позивача на справедливий судовий захист, судом не розглядались, оскільки провадження в цій частині за цими вимогами було незаконно (на переконання позивача) закрито, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки підстави закриття провадження були предметом дослідження суду апеляційної інстанції і постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.03.2024р. ухвала суду залишена без змін. Крім того з тексту оскаржуваного рішення та його резолютивної частини вбачається, що судом було зроблено висновок в частині заявлених вимог до держави Україна в особі Міністерства юстиції та Міністерства фінансів України про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності позивача не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в матеріалах справи знаходиться заява від 03 серпня 2023 року, в якій позивачем зазначено, що подальший розгляд справи він просить здійснювати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (т.2 а.с.115).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 10.04.2024р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв