П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 366/3400/23

Провадження № 22-ц/824/13484/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Приборою Павлом Івановичем, на рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10.08.2023, приблизно о 10 год. 25 хв., відповідач керував автомобілем марки ВАЗ-1108, з реєстраційним номером НОМЕР_1 та здійснюючи рух заднім ходом, не впевнився в безпечності своїх дій та скоїв зіткнення з автомобілем Позивача марки ЗАЗ «СЕНС», з реєстраційним номером НОМЕР_2 , внаслідок чого останній отримав значні механічні пошкодження.

Постановою Іванківського районного суду від 11.10.2023 у справі № 366/2522/23 Відповідач визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Ця постанова набрала законної сили.

Позивач стверджує, що діями Відповідача йому спричинена матеріальна і моральна шкода, яку останній потрібен відшкодувати. В добровільному порядку відповідач шкоду відшкодовувати не бажає.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, Позивач зазначає що внаслідок ДТП йому спричинено шкоду, пов`язану з нервовим стресом та переживанням за життя та небажання відповідача відшкодувати шкоду, і це негативно вплинуло на його нормальний уклад життя.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено до розгляду.

Рішенням Іванківського районного суду Київської областівід 02 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил- задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10 830 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять гривень), моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (однієї тисячі гривень).

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1180, 96 грн. (одна тисяча сто вісімдесят гривень 96 копійок).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, ДТП відбулась з вини Відповідача, який на правовій підставі керував транспортним засобом, між його діями та наслідками, що настали, є причинно-наслідковий зв`язок, що встановлено постановою Іванківського районного суду Київської області від 11.10.2023 у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, Позивачем надано достатні підтверджуючі документи про спричинену суму збитків, достовірність яких ніким не оспорюється, відповідно, сума відшкодування має бути стягнута з Відповідача у розмірі 10 830 грн., яка є матеріальною шкодою, спричиненою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Також, суд першої інстанції враховуючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням пошкодження транспортного засобу позивача, розміру таких наслідків, необхідність докладання останнім зусиль для ремонту автомобіля, а також особу Відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що за заподіяну моральну шкоду позивачу є необхідним та достатнім розмір грошової компенсації 1 000,00 грн., а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

12 червня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Прибора П.І., подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач під час подачі позову до суду першої інстанції не долучив доказів про те, що він звертався до МТСБУ про виплату страхового відшкодування до подання позовної заяви, або ним не було долучено відповідних доказів.

Зазначає. що звернення до МТСБУ відбулось вже під час судового розгляду справи, що спричинило недотримання процедури яку визначено Законом №1961-IV

Враховуючи викладене апелянт зазначив, що позивач вів себе недобросовісно, оскільки ним були подані докази з порушенням встановлених строків, а тому вказані докази суд не мав брати до уваги

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 червня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеусу А.М.

Листом Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року матеріали справи № 366/3400/23 витребувано матеріали справи з Іванківського районного суду Київської області.

Відповідно до супровідного листа матеріали справи 3 366/3400/23 надійшли до Київського апеляційного суду 15 липня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Приборою П.І., на рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил.

Ухвалою Київського апеляційного суд увід 29 жовтня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Приборою П.І., на рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил. Призначено справ до розгляду в порядку письмового провадження.

13 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою адвокатом Приборою П.І., залишити без задоволення, а рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що 10 серпня 2023 о 10 год. 25 хв. в смт. Іванків по вул. Поліська, ОСОБА_2 (Відповідач) керував автомобілем марки ВАЗ-1108 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та здійснюючи рух заднім ходом скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ «Sens» з реєстраційним номером НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Іванківського районного суду Київської області від 11 жовтня 2023, Відповідач визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке виразилось в порушенні вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху за наведених вище обставин.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного реєстру судових рішень.

З ЄДРСР судом встановлено, що згадана постанова суду від 11 жовтня 2023 набрала законної сили 24 жовтня 2023.

Згідно з нарядом-замовленням про надання послуг з ремонту автомобіля марки «Ланос НОМЕР_2 », виданого ФОП « ОСОБА_3 », вартість ремонту автомобіля становить 10 830,00 грн., яка складається з: монтаж, демонтаж та перепакування задньої правої дверці - 3 430,00 грн. та 1 400,00 грн.; фарбування дверей (металік) - 6 000,00 грн.

Позивач є:учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році з другою групою інвалідності (безстроково), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 10 листопада 2020;

інвалідом війни ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 виданого 17 травня 2006 безстроково.

Транспортні засоби ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 , яким в момент пригоди керував відповідач та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу, не були застраховані.

Факт відсутності полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів на автомобіль позивача підтверджується самим позивачем та в суді першої інстанції не оспорювався.

Станом на 10 серпня 2023 відсутність полісу на автомобіль відповідача підтверджується наданою позивачем роздруківкою перевірки полісу обов`язкового страхування.

01 лютого 2024 позивач звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування йому шкоди за ДТП, яка мала місце 10.08.2023 по вул. Поліська, 44 в смт. Іванків за участю автомобілів марки ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 .

20 лютого 2024 у відповідь на звернення Позивача, МТСБУ надіслало лист про відмову у відшкодуванні шкоди з підстав того, що автомобіль Позивача не є забезпеченим транспортним засобом в силу п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не є застрахованим.

Згідно з листом, витребуваним судом з МТСБУ від 08 квітня 2024, позивачу відмовлено у здійсненні страхової виплати з підстав того, що його автомобіль не застрахований. Наявність у позивача законних підстав не застраховувати належний йому транспортний засіб не означає те, що такий автомобіль є застрахованим, тому, в МТСБУ відсутні повноваження відшкодовувати шкоду.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч.2 ст. 1187 ЦК України)

При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та від 17.01.2024 у справі №569/4753/23.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

При цьому, відповідач не є особою, яка відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961 звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і транспортний засіб, яким він керував в момент ДТП, у якій відповідач є винуватцем, не мав полісу обов`язкового страхування.

Відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону № 1961, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/7666/19, зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права.

Верховний Суд наголосив, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, виходячи з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань: деліктному та договірному. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається з матеріалів справи, транспортні засоби ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 , яким в момент пригоди керував відповідач та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу не були застраховані.

Факт відсутності полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів на автомобіль позивача підтверджується самим позивачем та в суді першої інстанції не оспорювався.

Станом на 10 серпня 2023 відсутність полісу на автомобіль відповідача підтверджується наданою позивачем роздруківкою перевірки полісу обов`язкового страхування.

Отже, колегія судів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції було вірно встановлено та визначено правовідносини, оскільки у відповідача на момент ДТП був відсутній страховий поліс.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що при відсутності поліса у винуватця, відповідальність за шкоду покладається на винуватця вказаного ДТП.

Отже, звернення позивача до МТСБУ з заявою про страховий випадок та страхове відшкодування у разі відсутності полісу обов`язкового страхування, не є обов`язковим.

А тому доводи апелянта про те, що позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, є необґрунтованими, оскільки позивач мав право обирати з кого стягувати страхове відшкодування.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що при відсутності поліса у винуватця відповідальність за шкоду лягає на винуватця вказаного ДТП.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України)

Відповідно до пп. 2, 3, 6 ч. ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право:

подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення).

Системний аналіз наведених положень дає підстави стверджувати, що позивач, звертаючись в суд з позовом, подає докази, якими він обґрунтовує зміст позовних вимог і у разі отримання відзиву на позовну заяву/заперечення після відповіді на відзив, може подати докази, якими він спростовує чи підтверджує доводи сторони відповідача.

Аналогічні положення щодо права на подання доказів разом із заявами по суті учасниками справи регламентовано положеннями п. 1 ч. 5 ст. 178, ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 180, ч. 3 ст. 181 ЦПК України

Як вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Прибора П.І. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем в порушення норм чинного законодавства не було направлено заяву до МТСБУ про виплату страхового відшкодування.

01 лютого 2024 року позивач звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування йому шкоди за ДТП, яка мала місце 10.08.2023 по вул. Поліська, 44 в смт. Іванків за участю автомобілів марки ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 .

20 лютого 2024 року у відповідь на звернення позивача, МТСБУ надіслало лист про відмову у відшкодуванні шкоди з підстав того, що автомобіль відповідача не є забезпеченим транспортним засобом в силу п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не є застрахованим.

Разом з тим, судом було встановлено, що у позивача була відсутність обов`язкового звернення до МТСБУ про виплату такого відшкодування, оскільки автомобіль відповідача не був застрахований на момент вчинення ДТП.

Враховуючи викладене, колегія судів дійшла до висновку, про те, що суд першої інстанції прийняв докази позивача без порушень норм процесуального права, оскільки позивачем не було порушено принцип добросовісності під час звернення до суду з позовом, а також під час розгляду справи в суді першої інстанції.

А тому доводи апелянта про те, що позивачем було порушено принцип добросовісності, та порушено строк подачі доказів є необґрунтованими, оскільки на час звернення до суду з позовом вказані докази у позивача були відсутні, оскільки як було встановлено заява до МТСБУ про виплату страхового відшкодування не була обов`язковою під час подачі позовної заяви, а після такої необхідності вказана заява була направлена МТСБУ а відповідь на неї була надана суду першої інстанції для долучення до матеріалів справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Іванківського районного суду м. Києва від 02 травня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Приборою Павлом Івановичем, - залишити без задоволення.

РішенняІванківського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року- залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна