ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3419/24 Справа № 212/5681/23 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах дитини ОСОБА_4 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калюпін Юрій Вілінович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради, про виселення.

Позов мотивовано тим, що, відповідно Свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1992 року, виданого відділом комунального господарства Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі рішення Виконкому районної ради народних депутатів від 26 жовтня 1989 року, ОСОБА_5 належить кв. АДРЕСА_1 .

Після укладення 11 серпня 1995 року шлюбу із ОСОБА_6 прізвище позивачки було змінено з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , а з 1996 року в належній їй кв. АДРЕСА_1 , за згодою зі своїм чоловіком, на підставі договору піднайму житлового приміщення, став проживати батько її чоловіка, ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Десь у 2005 році попросилася тимчасово проживати у такому житлі й відповідачка, ОСОБА_3 , яка ОСОБА_9 приходиться онукою, та ОСОБА_6 відповідно, донькою від попереднього шлюбу. ОСОБА_3 у спірному житлі стала проживати із донькою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а згодом ОСОБА_3 народила сина, ОСОБА_4 , 2010 р. н., який, також, став мешкати у кв. АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_1 згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та її дітям не давала, тому їй невідомі підстави її реєстрації та реєстрації її дітей, оскільки, про реєстрацію відповідачів їй стало відомо лише після смерті ОСОБА_9 ..

Позивачка пропонувала відповідачці ОСОБА_3 звільнити належну їй квартиру разом із дітьми, на що ОСОБА_3 відповіла відмовою через те, що не має іншого житла.

Небажання ОСОБА_3 звільнити разом зі своїми дітьми належну їй на праві власності кв. АДРЕСА_1 , прямо порушує її права, як власника. Будь - яких цивільно - правових зобов`язань між сторонами не існує.

На підставі витягу з реєстру Криворізької територіальної громади від 19 квітня 2023 року ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 були зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_3 , разом із дітьми, була зареєстрована без її дозволу в 2005 році у спірному житлі, а вона є особою похилого віку, перебуває на диспансерному обліку в кардіолога та є інвалідом другої групи. Крім того, після смерті ОСОБА_9 , відповідачі, користуючись комунальним послугами, не сплачують грошові кошти у зв`язку із чим виникла заборгованість на суму 52163,04 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , просила суд усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю: житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , 2003 р. н., а також неповнолітнього ОСОБА_4 , 2010 р. н.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калюпін Ю.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано положення ст.ст. 22, 41 Конституції України, ч. 1 ст. 261, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст. 391, ст. ст. 405, ст. 406 ЦК України, ч.3 ст. 9, ст. 98, ст. 99, ч.3 ст. 116, ч.2 ст. 156, ст. 64, ст. 160, ст. 161 ЖК України, та ухвалено рішення, за яким обмежено позивачку у розпорядженні своїм майном. При цьому, позивачка зазначає, що це майно знецінюється внаслідок зростання комунальних боргів.

Позивачка зазначає, що відповідачка ОСОБА_3 на момент вселення на тимчасове проживання була повнолітньою і ОСОБА_9 для неї приходився не батьком, як передбачено законом, а дідом, тому, застосування норм закону щодо права відповідачки ОСОБА_3 на користування та проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 є помилковим, що призвело до порушення права власності, яке належить позивачці ОСОБА_1 у користуванні, розпорядженні належним їй майном. Також, позивачка не погоджується із думкою суду першої інстанції щодо відсутності доказів на підтвердження неправомірності вселення у спірне житлове приміщення відповідачкою ОСОБА_3 , так як позивачка не надала їх до суду, чим резюмується законність набуття права на користування відповідачкою ОСОБА_3 і її дітьми спірною квартирою за адресою : квартира АДРЕСА_1 , куди вона вселилась до дідуся ОСОБА_9 , якому за життя належала частка квартири АДРЕСА_3 , де по теперішній час мешкає позивачка ОСОБА_1 , так як у відповідачки ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_4 відсутні відповідні правові документи ( ордер на вселення, договір найму житлового приміщення, договір оренди житлового приміщення ). ОСОБА_9 , з яким було укладено договір найму житлового приміщення, помер. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК України припинено особистий сервітут. У зв`язку із такими обставинами відповідачка ОСОБА_3 і її діти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , втратили право користування спірним житловим приміщенням і на вимогу власниці зобов`язані були негайно його звільнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Судові витрати пов`язані із розглядом справи стягнути з позивачки. Вказала, що реєстрація місця проживання її та її дітей, у оспорюваній квартирі, була проведена згідно із вимогами чинного законодавства у 2005 році, вони продовжують проживати у спірному житлі та іншого постійного житла на праві користування чи власності не мають, задоволення позовних вимог позивачки призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін через недотримання принципу пропорційності, оскільки позивачка має постійне зареєстроване місце проживання. Крім того, Орган опіки та піклування виконкому Покровської районної у місті Кривому Розу ради у своєму висновку від 20 вересня 2023 року висловив свою позицію по заявленому позову, та просив відмовити у його задоволенні, із урахуванням проживання у спірній квартирі малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Калюпіна Ю.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно із дублікатом Свідоцтва про право приватної власності від 24 листопада 1992 року, виданим 20 квітня 2015 року на підставі рішення Виконкому Жовтневої районної в місті ради № 170, вбачається, що 6/1000 частки будинку АДРЕСА_4 (загальна площа 38,9 кв. м., житлова площа 16,9 кв. м.), належить на праві власності ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12 квітня 2023 року, довідкою КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР від 31.03.2023 р. та технічним паспортом від 31 березня 2023 року.

На підставі Свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 11.08.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного виконавчого комітету м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 559, вбачається, що ОСОБА_10 одружилась ІНФОРМАЦІЯ_5 із ОСОБА_6 , внаслідок чого дружині було змінено прізвище на « ОСОБА_8 ».

З Витягів від 19.04.2023 року з Реєстру територіальної громади м. Кривого Рогу вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були зняті з реєстрації по АДРЕСА_2 на підставі заяви власника такого житла, що підтверджується інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 04.08.2023 року.

ОСОБА_3 була зареєстрована за такою адресою з 21.10.2005 року, ОСОБА_2 - з 21.10.2005 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - з 10.12.2010 року.

З долучених до справи довідок Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова Ком» від 23.05.2023 року вбачається, що станом на 1 травня 2023 року по АДРЕСА_2 мається заборгованість з теплопостачання в сумі 8365,29 грн., з вивозу відходів в сумі 4094,82 грн., з опалення в сумі 19243,14 грн., з обслуговування ліфтів в сумі 2451,00 грн. та з холодного водопостачання в сумі 15814,05 грн.

Особові рахунки за наведеними послугами відкриті здебільшого на позивачку, однак, щодо газопостачання та електроенергії відкриті ще на ОСОБА_9 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року було задоволено позов ОСОБА_1 шляхом виселення з квартири по АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_4 .

Вказаним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дітьми ОСОБА_3 .

09 січня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 був укладений договір найму житла щодо квартири по АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько чоловіка позивачки - ОСОБА_9 .

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , у виді частки квартири по АДРЕСА_5 , звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_11 відмовився від прийнятті спадщини на користь ОСОБА_3 . Постановою від 09 грудня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. було відмовлено ОСОБА_3 у видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із неподанням правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Суд встановив, що інформація щодо підстав набуття права на проживання у квартирі по АДРЕСА_2 шляхом реєстрації у спірному житлі відповідачів не збереглась. Натомість, за карткою прописки ОСОБА_3 вбачалось, що відповідачка була зареєстрована за такою адресою до свого дідуся, ОСОБА_9 , разом із дітьми, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року та в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - відмовлено.

Вказаним рішенням було встановлено, що на підставі ордеру від 26.10.1989 року № 1811 ОСОБА_5 було надано право на вселення до квартири по АДРЕСА_2 .

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що за домовленістю між ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , останні фактично обмінялись належними їм житловими площами щодо належних ОСОБА_1 та ОСОБА_9 квартир по АДРЕСА_6 відповідно.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.11.2023 року підтверджується відсутність належності на праві власності житла відповідачам: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно паспорту громадянина України (серія НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 , починаючи з 1996 року зареєстрована по АДРЕСА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі по АДРЕСА_2 була проведена згідно із вимогами чинного, на той момент законодавства, останні продовжують проживати у спірному житлі та іншого постійного житла на праві користування чи власності не мають, внаслідок чого задоволення вимог позивачки призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін через недотримання принципу пропорційності при позбавленні відповідачів житла порівняно з інтересами ОСОБА_1 , яка має постійне зареєстроване місце проживання, тому виселення відповідачів зі спірного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу таких осіб, оскільки, буде порушенням їх права на повагу до житла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири) користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме -від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

Вказане свідчить про те, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її право користування спірним житловим приміщенням, оскільки воно може мати наслідком подальше її виселення, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, наявність у відповідачки та її неповнолітнього сина права користування спірним житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло, оскільки ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_4 можуть втратити не лише право на користуванням житлом, а й у подальшому позбутися такого права та стати безхатченками.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції, відповідач вселилась до спірного житла, як член сім`ї ОСОБА_9 ( батько чоловіка позивачки) і проживала там останні 19 років. При цьому, іншого житла, яке можна було б вважати її постійним місцем проживання, відповідачка та її діти не мають. Відповідачка ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 були вселені до спірної квартири, з моменту народження, за місцем проживання їх матері.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що належні та допустимі докази самовільного вселення відповідача та її дітей до спірної квартири відсутні, та, зважаючи на реєстрацію у цій квартирі малолітньої дитини, визнання їх матері такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 потягне за собою порушення житлових прав останніх, адже, відповідно до частин третьою, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Позивачка ОСОБА_1 була обізнана, що у спірному житловому приміщенні було зареєстровано її падчерку ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , та малолітнього ОСОБА_4 , що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 8 лютого 2016 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням апеляційного суду було встановлено, що за домовленістю між ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , останні фактично обмінялись належними їм житловими площами щодо належних ОСОБА_1 та ОСОБА_9 квартир по АДРЕСА_6 відповідно.

Згідно, п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_9 , з яким було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК України, припинено особистий сервітут, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у суду відсутні докази того, що відповідачі вселились у спірну квартиру виключно на час проживання у ній ОСОБА_9 .

Посилання позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на несплату відповідачкою витрат за комунальні послуги, не може бути підставою для позбавлення її права на житло, а повинно вирішуєтися в іншому порядку, шляхом стягнення сплачених за відповідачку та її дітей коштів на утримання житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, відповідачка ОСОБА_3 , як законний користувач спірної квартири, яка є єдиним житлом для неї та її дітей, ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 , які проживають з нею, має право на захист свого права користування спірним майном, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування спірною квартирою, шляхом виселення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами. Суд першої інстанції правильно застосував норми права до спірних правовідносин та дотримався балансу прав кожної із сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Калюпін Юрій Вілінович - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: