КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року місто Київ

Справа № 753/1526/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12099/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Желепи О.В.,

Суддів: Немировської О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року (ухвалене у складі судді Гаврилюк О.В., повне рішення складено 17 квітня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна

ВСТАНОВИВ

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом, в якому просила:

1. розірвати шлюб між позивачем та відповідачем;

2. в порядку поділу майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 101 кв.м, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску;

3. право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98,4 кв. м; квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв. м; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску - припинити.

Позов обґрунтовувала тим, що з 25 травня 1999 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Подружнє життя сторін не склалось, примирення між сторонами неможливе.

За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторони придбали майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме:

- квартира АДРЕСА_4 загальною площею 101 кв.м;

- квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м;

- автомобіль марки VOLKSWAGENPASSAT, 2010 року випуску.

Дійти згоди щодо спільної сумісної власності подружжя та поділу майна сторони не можуть.

Вартість майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружня, становить:

- згідно довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 13 грудня 2023 року унікальний реєстраційний номер 201-07062040, вартість квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м. становить 3 528 143 (три мільйони п?ятсот двадцять вісім тисяч сто сорок три) гривні 95 коп.;

- згідно довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 13 грудня 2023 року, унікальний реєстраційний номер 201-07062015, вартість квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м. становить 4 533 477 (чотири мільйони п?ятсот тридцять три тисячі чотириста сімдесят сім) гривень 92 коп.;

- середньо-ринкова вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN модель PASSAT, 2010 року випуску для цілей оподаткування транспортним податком відповідно до пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України за Методикою визначення середньо-ринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18 лютого 2016 року зі змінами становить 463 650 (чотириста шістдесят три тисячі шістсот п?ятдесят) гривень 87 коп.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що молодша донька ОСОБА_3 , проживає з Позивачем, а також те, що, у зв?язку із скрутним матеріальним становищем Позивача, у останньої відсутня можливість компенсувати Відповідачу різницю вартості спільного майна, Позивач вважала за можливий наступний порядок розподілу майна подружжя: у приватну власність Позивача виділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м.; інше спільне майно подружжя, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 101,0 кв.м., автомобіль марки VOLKSWAGEN модель PASSAT, 2010 року випуску - виділити у приватну власність Відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 25.05.1999 року бюро ЗАЦС Серпухов-15 Московської області, запис акту про укладення шлюбу №19 - розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище - ОСОБА_4 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 101,0 кв.м., автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску, зареєстрований 23.03.2017.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98,4 кв. м; квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв. м; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску зареєстрований 23.03.2017 за ОСОБА_2 - припинено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду в розмірі 9125 грн 61 к.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 14 травня 2024 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 101,0 кв.м., автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску, зареєстрований 23.03.2017 та визнання за ОСОБА_2 приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити:

- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 94,8 кв.м;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 101 кв.м, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд здійснивши поділ не врахував інтереси дружини, чоловіка та дітей, а також інші обставини що мають суттєве значення для вирішення даної справи.

Вказує, що суд встановив факт постійного проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_2 без жодного доказу. Така встановлена обставина не відповідає дійсності. До початку повномасштабної збройної агресії рф проти України, позивач та молодша донька проживали за вказаною адресою, що підтверджується документами щодо реєстрації місця проживання, відповідач проживав та проживає в приватному будинку АДРЕСА_3 , який знаходиться в його приватній власності.

Зазначає, що суд безпідставно встановив, що позивач постійно проживає в Німеччині та не має наміру повертатись в Україну, такі посилання не ґрунтуються на наявних в справі доказах та є лише припущенням суду.

Вказує. що суд не звернув увагу на ту обставину, що сторони фактично визначили порядок користування автомобілем. Відповідачем не заперечується, що наразі він користується автомобілем в робочих та власних потребах, в той час як позивач перебуває закордоном і вказувала як у позові, так і у відповіді на відзив, що отримання у приватну власність автомобіля в порядку поділу майна подружжя не відповідає її інтересам.

Посилається на те, що суд в порушення принципу диспозитивності, вийшов за межі позовних вимог.

Звертає увагу суду, що в позові позивач запропонувала свій варіант поділу майна, в той час як відповідачем не запропоновано варіанту поділу майна в натурі.

Суд першої інстанції здійснив поділ спільного сумісного майна подружжя на власний розсуд, при цьому безпідставно не врахувавши інтереси сторін та фактичний порядок користування майном.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

27 травня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» направив до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року - без змін.

Відзив обґрунтовує тим, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене з урахуванням презумпції спільної сумісної власності подружжя на підставі ретельного дослідження всіх обставин справи та наданими сторонами доказів та пояснень.

Вказує, що посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 , є маніпуляцією з боку позивача, яка сама у позовній заяві та відповіді на відзив підтверджувала, що останнім місцем проживання її з колишнім чоловіком та донькою до повномасштабного вторгнення з боку рф була саме квартира АДРЕСА_5 .

Щодо транспортного засобу вказує, що відсутність транспортного засобу для відповідача не становить жодної проблеми.

Зазначає, що встановлення судом тієї обставини, що позивач не збирається повертатись в Україну, не є ключовою обставиною в обґрунтування часткового задоволення позовних вимог та визнання права власності за сторонами.

Вказує, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд виходив з розуміння предмета позову, яким є поділ майна подружжя та здійснив такий поділ з урахуванням оціночної вартості наданої позивачем ОСОБА_1 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу без задоволення. Зазначав, що квартири одразу купувались в часткову власність. Крім того, відповідач не заперечував проти оцінки транспортного засобу та вартості автомобіля у розмірі 463 650 грн 87 к.

Представник відповідача у судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року без змін. Вказував, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету в системі «Електронний суд», про що в матеріалах справи міститься відповідний звіт про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, яка належним чином повідомлена про розгляд справи.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року оскаржується лише в частині позовних вимог щодо поділу майна подружжя, в частині позовних вимог про розірвання шлюбу рішення не оскаржується, тому апеляційному перегляду не підлягає.

Заслухавши доповідь Головуючої судді Желепи О. В., пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду не відповідає.

Суд першої інстанції вважав установленим, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №358324739, квартира, загальною площею 101 кв.м в АДРЕСА_6 зареєстрована на праві спільної часткової власності по за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с. 17-18).

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №358324739, квартира, загальною площею 94,8 кв.м в АДРЕСА_7 зареєстрована на праві спільної часткової власності по за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с. 20-21).

Згідно з довідкою, виготовленою на сайті Міністерства економіки України, середньоринкова вартість легкового автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску становить 463650, 87 грн. ( а.с.16).

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2020 ОСОБА_6 передала (продала), а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , покупці прийняли (купили) в особисту приватну власність у рівних частках, тобто по частці кожен квартиру АДРЕСА_2 ( а.с. 59-66).

Згідно із Договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2020, ОСОБА_7 , зобов`язався передати, а покупці - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зобов`язались прийняти на праві спільної часткової власності в рівних частках квартиру АДРЕСА_4 ( а.с. 72-75).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, шлюбні відносини між подружжям припинені, враховуючи вартість майна: квартири АДРЕСА_4 4 533 477,92 грн., автотранспортного засобу Volkswagen модель Passat 2010 року 463 650,87 грн., квартири АДРЕСА_2 - 3 528 143,95 грн., що не спростована відповідачем, суд дійшов висновку, що запропонований позивачем поділ буде порушувати права відповідача, який постійно проживає за адресою: квартира АДРЕСА_2 , є громадянином України та постійно проживає на території України.

Поряд із цим, враховуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя, обставини, викладені сторонами в заявах по суті справи, зважаючи на порядок користування майном одним із подружжя, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову щодо поділу майна шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 101 кв.м, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску, за відповідачем визнав права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

При цьому колегія суддів приймає до уваги положення частини четвертої статті 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

При вирішенні спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

За загальним правилом поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведені вище норми права розміщені в главі 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя». Саме на положення вказаної глави СК України посилалася ОСОБА_1 при зверненні до суду з цим позовом, а порушення свого права обґрунтовувала недосягненням сторонами згоди щодо розподілу спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів наголошує, що положення глави 8 СК України регулюють правовідносини щодо здійснення подружжям права спільної сумісної власності відносно майна, частки кожного з подружжя в якому не визначені.

Зазвичай майно, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, зареєстроване за одним із подружжям, особливості користування ним сторони при його придбанні у шлюбі не погоджували, а розпорядження часткою у праві спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя є неможливим, у зв`язку з чим і виникає необхідність у вирішенні спору про поділ спільної сумісної власності судом.

Натомість суд першої інстанції на підставі поданих учасниками справи доказів установив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по частки за кожним).

Така державна реєстрація речових прав здійснена на підставі укладених договорів купівлі-продажу квартир від 05.10. 2020 та від 15.10.2020, за змістом яких квартири придбавалися подружжям у спільну часткову власність в рівних частках (по ).

Тобто, спільно придбавши зазначене вище нерухоме майно в шлюбі, подружжя ще на стадії укладення договору купівлі-продажу квартир погодили їх правовий режим як спільної часткової власності, в зв`язку з чим положення глави 8 СК України до такого майна незастосовні.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У частині першій статті 367 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється».

Тобто, оскільки спірне нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності сторін, то позивачка могла б звертатися до суду з вимогою про поділ такого майна в натурі в порядку статті 367 ЦК України.

Між тим з такими вимогами ОСОБА_1 до суду в цій справі не зверталася, обставину можливості або неможливості поділу в натурі кожної з квартир між сторонами не доводила.

У цьому контексті колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 640/19644/15, згідно з яким установлення технічної можливості поділу майна відповідно до часток співвласників є обов`язковим у випадку множинності суб`єктів здійснення права власності на один об`єкт нерухомого майна, оскільки при відсутності технічної можливості реального поділу конкретного об`єкта нерухомого майна права іншого співвласника підлягають захисту шляхом сплати йому грошової компенсації вартості його частки у праві спільної часткової власності. Разом з тим, у разі наявності як множинності суб`єктів здійснення права власності, так і множинності об`єктів нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності, за умови їх рівнозначності та можливості забезпечення дотримання прав співвласників шляхом компенсації вартості їх частки за рахунок іншого об`єкта нерухомого майна, здійснення судом поділу майна в натурі шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на окремі об`єкти нерухомого майна, сукупна вартість яких відповідає розміру частки в спільній частковій власності, не є порушенням приписів статті 367 ЦК України.

Разом із тим у справі, що переглядається, різниця у вартості між двома спірними квартирами, які належать подружжю на праві спільної часткової власності, складає понад 1 мільйон гривень, а тому такі об`єкти нерухомого майна не можна вважати рівнозначними. Транспортний засіб належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому його вартість не підлягає врахуванню при поділі спільної часткової власності сторін.

З огляду на викладене колегія суддів повторює свій висновок про те, що позивачка мала б звертатися до суду з вимогою про поділ такого майна в натурі в порядку статті 367 ЦК України та доводити або можливість технічного поділу в натурі кожної з квартир, або вимагати компенсації вартості її частки в спільній частковій власності.

Тому наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 як спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів констатує відсутність того порушеного права ОСОБА_1 , про яке вона зазначала у позові, а саме недосягнення подружжям згоди щодо розподілу квартир як спільного сумісного майна, та повторює, що, придбаваючи спірні квартири, сторони врегулювали їх правовий режим як спільної часткової власності. Такий правовий режим з урахуванням проведеної державної реєстрації права власності за кожним із подружжям частки в праві спільної часткової власності на кожну з квартир дозволяє позивачці розпоряджатися належним їй майном на підставі статті 361 ЦК України (з дотриманням переважного права іншого співвласника на придбання частки позивачки) або вимагати виплату компенсації належної їй частки в праві спільної часткової власності в разі неможливості поділу такого майна в натурі.

З огляду на викладене, єдиним майном, яке підлягає поділу між сторонами за правилами глави 8 СК України є автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску.

У позовній заяві позивачка не виявила бажання отримати вказаний автомобіль в особисту приватну власність та просила залишити його разом із квартирою АДРЕСА_8 у власності відповідача.

З урахуванням висновків апеляційного суду щодо відсутності підстав для поділу між подружжям квартир у спосіб, про який просила позивачка, то вимогу про залишення транспортного засобу у власності відповідача колегія суддів розцінює як вимогу про припинення права позивачки на частку в спільній сумісній власності та виплату відповідачем грошової компенсації за належну їй частку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 вказала, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. При цьому вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Суд першої інстанції встановив, що спірним автомобілем користується відповідач, який проживає на території України. Позивачка, яка проживає в Німеччині не просила виділити автомобіль в її власність, та пояснювала, що не має можливості сплачувати будь-яку грошову компенсацію.

З урахуванням установлених судом першої інстанції обставин, а також того факту, що автомобіль є неподільною річчю, колегія суддів уважає, що єдиним варіантом поділу транспортного засобу між сторонами, який забезпечуватиме дотримання прав та інтересів обох із подружжя, є залишення автомобіля у власності відповідача та стягнення з нього на користь позивачки компенсації частки в такому майні (1/2), що складає 231 825 грн 44 к.

При визначенні розміру грошової компенсації колегія суддів виходить із наданих позивачкою відомостей про вартість автомобіля, з якою відповідач погодився подавши відповідну заяву апеляційному суду.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що судом задоволено вимоги лише в частині поділу автомобіля, та з огляду на те, що судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог, сума стягнутого на користь ОСОБА_1 з відповідача судового збору, сплаченого нею до районного суду має бути зменшена до 494 грн. 17 коп. З огляду на те, що апеляційна скарга судом також задовольняється частково то відповідач зобов`язаний компенсувати позивачці судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 741 грн.25 к.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про поділ майна подружжя - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги про поділ майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зареєстрований 23.03.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 231 825 грн 44 к.

В задоволені решти позовних вимог про поділ майна відмовити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 494 грн 17 к.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції у розмірі 741 грн 25 к.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська