КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3930/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григоренко І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України, Національної поліції України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дніпровського районного суду міста Києва, Апеляційного суду міста Києва, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, -

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, в якому просив:

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Держаною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, визначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на рахунок ОСОБА_3 в ПриватБанк втрачений середньомісячний заробіток у розмірі 144 000,00 грн та моральну шкоду у розмірі, визначеному судовою експертизою.

Позов з урахуванням уточнення позовних вимог мотивує тим, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2004 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 146, частиною 4 статті 189, статтею 353 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі та конфіскації майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 липня 2006 року вказані вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду скасовано, а кримінальну справу направлено на нове розслідування прокурору м. Києва.

Вказує, що обраний щодо позивача запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було скасовано постановою Слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві від 07 листопада 2006 року та змінено на підписку про невиїзд, таким чином у період з 23 січня 2003 року по 07 листопада 2006 року ОСОБА_3 перебував під вартою.

Зазначає, що перед обранням щодо ОСОБА_3 запобіжного заходу позивач мав намір працевлаштуватися, проте тривалий час був позбавлений такої можливості, а після звільнення із слідчого ізолятору тривалий час не міг знайти роботу, оскільки роботодавець не мав зацікавленості у працевлаштуванні позивача з причин його перебування у місцях позбавлення волі.

Вказує, що у серпні 2017 року звернувся до Прокуратури м. Києва із заявою про надання інформації щодо стану додаткового досудового розслідування кримінальної справи № 18-123, проте на день звернення до суду із позовом відповіді отримано не було.

Разом із позовом подано довідку Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України від 10 травня 2017 року на підтвердження факту, що станом на дату видачі довідки ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Вказує, що у зв`язку із незаконним перебуванням в місцях позбавлення волі, не мав можливості заробляти собі на життя та переживав значні моральні страждання.

У зв`язку із наведеним, уважає, що має право на відшкодування заробітку, який міг мати під час тримання під вартою, та завданої моральної шкоди.

Щодо розміру моральної шкоди, вказує, що самостійно не може оцінити розмір моральної шкоди, у зв`язку із чим однозначно із поданням позову подано клопотання про призначення судової експертизи для визначення розміру моральної шкоди.

На виконання вимог ухвали районного суду про залишення позову без руху уточнив розмір моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн.

Розмір моральної шкоди оцінено експертом КНДІСЕ 18 січня 2021 року за заявою ОСОБА_3 у розмірі 648 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішенням суду, що згідно уточненої позовної заяви від 25 січня 2023 року становить 4 212 000,00 грн.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на рахунок ОСОБА_3 :

- втрачений середньомісячний заробіток у розмірі 292 500,00 грн;

- моральну шкоду у розмірі, визначеному за результатами проведення судової психологічної експертизи від 18 січня 2021 року у розмірі 648 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішенням суду, а саме 4 212 000,00 грн;

- витрати за проведення судової психологічної експертизи від 18 січня 2021 року у розмірі 11 767,68 грн;

- витрати на відправку відповідачам у справі поштової кореспонденції у розмірі 261,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є необ`єктивним, необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Вказує, що суд неповно установив обставини справи, оскільки відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи для визначення розміру завданої моральної шкоди, яку ОСОБА_3 був вимушений зробити самостійно за власні кошти. Поданий висновок судової психологічної експертизи від 18 січня 2021 року судом не взято до уваги.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги подану разом із позовом довідку Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України від 10 травня 2017 року про те, що станом на 10 травня 2017 року ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано вимоги національного законодавства щодо права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вказує, що судом, зокрема, проігноровано норми Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначає, що суд безпідставно вирішив, що ОСОБА_3 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження неправомірності дій органів досудового слідства, заподіяння моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

Вказує, що суд не взяв до уваги те, що позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з метою вручення йому постанови про закриття кримінальної справи, порушеної 18 грудня 2002 року відділом по розслідуванню особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами Слідчого Управління Головного Управління МВС України в місті Києві, в межах якої ОСОБА_3 пред`являлося обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 189, частиною 2 статті 146, статтею 353 Кримінального Кодексу України.

Вказує, що лише в 2023 році ОСОБА_3 отримав постанову про закриття кримінальної справи №18-123, порушену 18 грудня 2002 року.

Вказує, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

Мотивуючи наведеним, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

21 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що ухвалою Верховного Суду України від 13 липня 2006 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2004 року скасовано, а кримінальну справу направлено на нове розслідування прокурору м. Києва, при цьому проведення нового розслідування закрито постановою заступника начальника слідчого відділу УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві. Вказує, що оскільки судові рішення щодо засудження ОСОБА_3 ухвалено Дніпровським районним судом міста Києва та Апеляційним судом міста Києва (тепер - Київський апеляційний суд), а кримінальна справа перебувала в провадженні СУ ГУ МВС України в м. Києві, які є третіми особами у справі, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Зазначає, що обов`язок доведення неправомірних дій (бездіяльності) державних органів, наявності шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і діями (бездіяльністю) державних органів покладено саме на ОСОБА_3 як позивача у справі за цим позовом.

Вказує, що в порядку приписів статі 1176 Цивільного кодексу України відшкодування завданої шкоди потерпілому покладається не на особу, незаконними рішеннями, діям чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Проте позивачем серед інших відповідачів позов подано і до Національної Поліції України, а не до Держави Україна в особі її органів, які наділені повноваженнями у спірних правовідносинах.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині не взяття судом до уваги пояснень позивача про відсутність доказів, вказує, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялось клопотання про витребування доказів в порядку статті 84 ЦПК України, та звертає увагу, що обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, покладено на таку сторону по справі. У зв`язку із цим заперечує проти долучення до матеріалів справи копії постанови від 11 березня 2010 року про закриття кримінальної справи №18-123.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині не прийняття судом пояснень щодо моральних страждань та висновку експерта від 18 січня 2021 року, зазначає про таке. Право вимоги підозрюваного, обвинуваченого на відшкодування шкоди, заданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено в порядку, визначеному законом. Таким законом є Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон України №266/94-ВР).

Відповідно до частини 5, 6 статті 4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Уважає, що оскільки судовими рішеннями, в тому числі і ухвалою Верховного Суду України від 13 липня 2006 року, не встановлено факт незаконності процесуальних слідчих дії щодо ОСОБА_3 під час здійснення кримінального провадження, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц, від 09 вересня 2020 року у справі №466/2931/15-ц.

05 січня 2024 року на адресу на адресу Київського апеляційного суду від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Уважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із дотримання судом вимог чинного законодавства, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Вказує, що суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів на підтвердження завершення процедури розгляду кримінальної справи щодо нього або інших доказів, які б підтверджували доводи позивача про незаконне тривале тримання його під вартою.

Зазначає, що обов`язок доведення обставин, на які посилається ОСОБА_3 , покладено саме на позивача.

Крім того, вказує, що ОСОБА_3 неправильно визначено коло відповідачів у цій категорії справ, а саме те, що відповідачем у справах про відшкодування шкоди у порядку статті 1174 Цивільного кодексу України є Держава Україна в особі її компетентних органів, а не посадова особи, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. При цьому під час розгляду справи в районному суді позивач розпоряджався своїми правами на власний розсуд і не заявляв клопотання про заміну неналежних відповідачів або про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі №752/4774/19, від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц

Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення Печерського районного суд міста Києва від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

В судовому засіданні від 18 квітня 2024 року скаржник доводи апеляційної скарги підтримав. Окрім того, ОСОБА_3 подано копію листа СУ ГУ НПУ у м. Києві від 08 лютого 2023 року №Л-2468/125/23/3-2023 та копію поштового конверта, в якому надійшов лист (том 3 а.с.222, 223).

В судове засідання, призначене на 20 червня 2024 року, скаржник не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки не повідомляв.

В судовому засіданні прокурор Київської міської прокуратури Горелик Р.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні.

Представники Національної поліції України - Грімова Г.М. та Глущенко О.М. заперечувати проти задоволення апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження неправомірності дій органів досудового слідства, заподіяння моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

Суд вказав, що у матеріалах справи відсутні відомості про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку з реабілітуючими обставинами, зокрема, відсутній виправдувальний вирок щодо ОСОБА_3 або рішення, яким були встановлені факти незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача, відтак ОСОБА_3 не є особою, яка має право на відшкодування шкоди в розумінні положень статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Суд зазначив, що за таких обставин позовні вимоги є передчасними, а незаконність діянь (рішення, дії чи бездіяльності) таких заподіювачів шкоди як органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є недоведеною, оскільки доказів вчинення дій останніми, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів позивачем не надано.

Суд вказав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завершення процедури розгляду кримінальної справи щодо нього та прийняття і набрання законної сили відповідним судовим рішенням за наслідками її розгляду (закриття кримінального провадження або ухвалення вироку щодо останнього) або постанови слідчого про закриття кримінальної справи, у зв`язку із чим твердження позивача про незаконне та тривале тримання його під вартою також є необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи установлено, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2004 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 146, частиною 4 статті 189, статтею 353 кримінального кодексу України. На підставі статті 70 КК України визначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю (том 1 а.с.4-16).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 2 грудня 2004 року апеляційне засудження ОСОБА_3 залишено без задоволення, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2004 року - без змін (том 1 а.с.17-19).

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 13 липня 2006 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 2 грудня 2004 року щодо ОСОБА_3 скасовано, кримінальну справу направлено на нове розслідування прокурору м. Києва (том 1 а.с.20-22).

Згідно даних довідки серії РАХ №1881150 Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України за обліками МВС громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , саном на 10 травня 2017 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Довідка надана для оформлення на роботу (том 1 а.с.24).

ОСОБА_3 заявою від 16 серпня 2017 року звернувся до Прокуратури м. Києва з метою отримання повідомлення за формою, встановленою додатком до Положенням №6/5/3/41, із зазначенням переліку вимог, на які він має право претендувати відповідно до Положення №6/5/3/41 про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" (том 1 а.с.23, том 3 а.с.87,105 зворот).

Прокуратурою м. Києві листом від 21 серпня 2017 року повідомлено ОСОБА_3 , що заяву направлено в межах компетенції Київській місцевій прокуратурі №4 (том 1 а.с.25, том 3 а.с.88,106).

Київською місцевою прокуратурою №4 листом від 30 серпня 2017 року Прокуратуру м. Києва та ОСОБА_3 повідомлено, що кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_3 на додаткове розслідування до Київської місцевої прокуратури №4 не надходила (том 1 а.с.26, том 3 а.с.89,106 зворот).

Прокуратурою м. Києві листом від 14 вересня 2017 року повідомлено ОСОБА_3 , що заяву направлено в межах компетенції Головному управлінню поліції в м. Києві (том 1 а.с.27, том 3 а.с.90,107).

В ході апеляційного розгляду скаржником надано постанову від 11 березня 2010 року про закриття кримінальної справи №18-123 відносно ОСОБА_3 , а також лист СУ ГУ НПУ у м. Києві від 08 лютого 2023 року та поштовий конверт (том 3 а.с.93-99, 108 зворот - 111).

ЛистомСУ ГУ НПУ у м. Києві від 08 лютого 2023 року №Л-2468/125/23/3-2023 ОСОБА_3 повторно направлено копію постанови від 11 березня 2010 року про закриття кримінальної справи №18-123 щодо позивача на 4 аркушах (том 3 а.с.222). Додатково в листі зазначено, що про наявність у ОСОБА_3 зазначеної постанови свідчило надання її ОСОБА_3 до заяви на адресу Головного управління в 2017 році, а також направлення її на його адресу як додатку до листа за вих.№Л-160-зі від 20 березня 2017 року.

Згідно даних поштового конверту, в якому надійшов вказаний лист, лист направлено 14 грудня 2023 року (том 3 а.с.223).

З метою повного та всебічного розгляду справи, ураховуючи підстави та предмет позову, апеляційним судом прийнято вказані докази.

Поряд з цим, апеляційний суд констатує, що даних про порушення кримінальної справи, постанов про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, скасування/зміну запобіжного заходу матеріали справи не містять, що унеможливлює установлення періоду перебування під судом і слідством, а також період перебування під вартою.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 ЗаконуУкраїни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон України №266/94-ВР) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, провадження № 61-8385св20.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув увагу на те, що шкода, завдана особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Подібні правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Зокрема, у пункті 44 вказаної постанови зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди ОСОБА_3 уважав незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, а також застосування запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою в рамках цього кримінального провадження.

Отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у цій справі є держава в особі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дніпровського районного суду міста Києва, Апеляційного суду міста Києва, які у справі залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

При цьому, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно даних протоколу судового засідання від 24 лютого 2020 року убачається, що представник відповідача Національної поліції України заявила клопотання про заміну неналежного відповідача. Представник позивача, будучи присутньою в судовому засіданні, щодо заміни відповідача Національної поліції України покладалася на розсуд суду, натомість самостійних клопотань про заміну або залучення співвідповідачів не заявляла та в судовому засіданні заявила про відсутність самостійних клопотань.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні цього клопотання відмовлено, зважаючи на норми статті 51 ЦПК України, проте за ініціативою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дніпровський районний суд міста Києва та Апеляційний суд міста Києва (том 1 а.с.210).

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять письмову заяву ОСОБА_3 від 10 серпня 2018 року про залучення в якості відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Головного управління Національної поліції у місті Києві (том 1 а.с. 185).

Окрім того, 24 лютого 2020 року Національною поліцією України подано письмове клопотання про заміну неналежного відповідача Національної поліції України на належного - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, а також залучення до участі у справі як співвідповідачів Дніпровський районний суд міста Києва та Апеляційний суд міста Києва (том 1 а.с. 204-205).

Ураховуючи норми статті 51 ЦПК України щодо залучення до участі у справі співвідповідача або заміну неналежного відповідача виключно за клопотанням позивача, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення клопотання від 24 лютого 2020 року, поданого представником відповідача Національної поліції України.

Станом на час вирішення справи ані Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, ані Апеляційний суд міста Києва як юридичні особи не ліквідовані.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем та його представником клопотання у суді першої інстанції про залучення до участі у справі як співвідповідачів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Дніпровського районного суду міста Києва та Апеляційного суду міста Києва не заявлялось.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Відтак апеляційний суд погоджується з позицією відповідача Національної поліції України щодо невірно визначеного суб`єктного складу учасників справи.

Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є безумовною підставою для відмови в позові, апеляційний суд не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги та твердженням відзивів відповідачів на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишається без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 26 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова