Справа №367/8237/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про встановлення факту родинних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства оборони України про встановлення факту родинних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства, в якому просила суд встановити наступний факт:

-встановити факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-встановити юридичний факт ведення спільного господарства ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-встановити юридичний факт наявності взаємних прав та обов`язків, як членів сім`ї між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до моменту його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року у відкритті провадження відмовлено. Роз`яснено заявнику право на звернення з даними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Київського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 03 квітня 2024 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

31 травня 2024 року від Міністерства оборони України на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 20.06.2024 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не наддав.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Основна суть доводів апелянта полягала в тому, що з його точки зору суд першої інстанції безпідставно встановив неможливість розгляду даного позову в порядку цивільного судочинства. При цьому Кодекс адміністративного судочинства України не містить положення про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відтак справа має розглядатися саме цивільним судом.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із позицією апелянта.

Чинний ЦПК України дійсно містить розділ 4 "Окреме провадження" главою 6 якого врегульовано розгляд питань про встановлення фактів, що мають юридичне значення. При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України дійсно не містить розділу щодо розгляду справ окремого провадження. В той же час ст. 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, основна суть якого полягає в тому, що сторона самостійно обирає, з якими вимогами звернутися до суду, а суд розглядає лише ті вимоги, які заявила сторона.

Як вже було зазначено вище, встановлення фактів, які мають юридичне значення, є вимогою справ окремого провадження, яке є самостійним видом цивільного судочинства. При цьому вимога про встановлення факту по своїй суті не може бути предметом розгляду позовного провадження, яке вирішує цивільно-правовий спір між сторонами справи. В позовному провадження суд може встановити обставини справи, які складають предмет розгляду окремого провадження, зокрема, встановити факт, що має юридичне значення, однак виключно при вирішенні позовних вимог щодо цивільного спору. Відсутність заявленої вимоги про спір обумовлює наявність підстав для закриття позовного провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яким передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Підсумовуючи вищевикладене, апелянт у даній справі мала можливість звернутися до суду цивільної юрисдикції з вимогою про встановлення факту, однак, для цього мала подати заяву в порядку окремого провадження, тим паче, що вирішення аналогічних до заявлених вимог в порядку окремого провадження є усталеною практикою цивільного судочинства. Натомість в даному випадку позивач звернулась до суду з позовною заявою, що враховуючи свободу обрання способу захисту своїх права є її правом. В той же час, звертаючись до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, позивач фактичнозаявила адміністративний позов, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Дане питання також було предметом розгляду численної практики Верховного Суду. Зокрема, в оскаржуваній постанові суд першої інстанції обґрунтовано послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №287/167/18-ц, а також постанову Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі №290/289/22.

Зважаючи на вищевикладене, для вирішення своїх вимог в порядку позовного провадження позивач мала звернутися до суду адміністративної юрисдикції, а для вирішення їх в порядку цивільного судочинства подати заяву в порядку окремого провадження.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько