ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1377/23 Номер провадження 22-ц/814/2852/24Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

при секретарі: Філоненко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лазаренко О.М., відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року ухвалене у складі головуючого судді Черняєвої Т.М., повний текст судового рішення виготовлено 27.05.2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування і купівлі - продажу житлового будинку та скасування записів про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування і купівлі - продажу житлового будинку та скасування записів про державну реєстрацію права власності

Позов мотивовано тим, що 20.01.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено попередній Договір купівлі - продажу, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер: :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Попередній Договір купівлі-продажу, було посвідчено 21.01.2021 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 142.

Згідно з умовами попереднього Договору купівлі-продажу, Сторони взяли на себе зобов`язання укласти основний Договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки не пізніше 01.11.2022 року.

Вартість житлового будинку та земельної ділянки становила еквівалент 90 000,0 доларів США, що повинні бути сплачені продавцю покупцем рівними частинами (щоквартально) до 30.12.2031 року (підпункт б пункту попереднього Договору купівлі - продажу).

У силу пункту 2 попереднього Договору купівлі-продажу, Покупець на забезпечення виконання зобов`язань за попереднім Договором купівлі-продажу, сплачує Продавцю забезпечувальний платіж у розмірі 56 000,00 грн., що є еквівалентом 2000,00 доларів США, що в свої чергу є частиною від загальної суми забезпечувального платежу розмір якого в цілому з цим попереднім Договором купівлі-продажу складає - 420 000,00 грн., що є еквівалентом 15 000,00 доларів США, інша частина коштів у розмірі 364 000,00 грн., що є еквівалентом 13 000,00 доларів США має бути сплачена продавцю рівними частинами, що кварталу, до укладення та нотаріального посвідчення основного договору, але не пізніше 01.11.2022 року. Факт отримання забезпечувальних платежів буде підтверджуватися відповідними заявами продавця.

При оформленні основного Договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцю, буде зменшена на суму переданого за цим правочином забезпечувального платежу і має становити на день підписання основного Договор купівлі-продажу еквівалент 75 000,00 доларів США (пункт 4 попереднього Договору купівлі - продажу).

Відповідно до пункту 5 попереднього Договору купівлі-продажу: - сторони визнають, що у випадку, якщо невиконання умов цього попереднього Договору купівлі-продажу станеться з вини покупця, то переданий покупцем продавцеві за цим договором забезпечувальний платіж не підлягає поверненню Покупцю; - у разі, якщо невиконання попереднього Договору купівлі-продажу станеться з вини продавця, останній зобов`язаний повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі; - сторона, винна у порушенні зобов`язання за попереднім Договором купівлі-продажу, тобто, якщо необгрунтовано ухилилась від укладення основного Договору купівлі-продажу, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, також сплатити другій стороні штраф у розмірі 30 % від суми, в яку сторони оцінили свої зобов`язання за цим попереднім Договором та яка зазначена в п. 2 попереднього Договор купівлі-продажу.

Під час підписання попереднього Договору купівлі-продажу, у приміщенні приватного нотаріуса, Іленко-Лобач Н.В. було передано ОСОБА_3 , кошти в розмірі 2000,00 доларів США, що було еквівалентом 56 000,00 грн., як частина забезпечувального платежу.

У подальшому позивачка сумлінно виконувала взяті на себе, згідно з попереднім Договором купівлі-продажу, зобов`язання щодо сплати забезпечувальних платежів, а саме: щокварталу протягом 2021 року, сплачувала по 1750,00 доларів США. Кошти отримував ОСОБА_5 , який був представником продавця ОСОБА_3 , про що особисто розписувався у графіку виплат.

Так, протягом 2021 року (окрім коштів в розмірі 2000,00 доларів США, сплачених в момент підписання попереднього Договору купівлі-продажу), ОСОБА_1 було сплачено 7000,00 доларів США, а також у січні 2022 року, було сплачено кошти в розмірі 750,00 доларів США, що в свою чергу підтверджується розпискою виданою ОСОБА_5 від 30.01.2022 року.

Не піддаючи сумніву, добросовісність ОСОБА_6 та будучи впевненою в укладенні Основного Договору купівлі - продажу, зі згоди останньої, позивачка за рахунок власних коштів здійснювала облаштування присадибної ділянки та укомплектовувала будинок.

З початку березня 2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (представник по дорученню) перестали приймати від ОСОБА_1 платежі, повідомили про підвищення вартості житлового будинку та земельної ділянки, а також почали вимагати сплати всієї суми одним платежем, мотивуючи все це введенням на території держави військового стану, а також реєстрації за ОСОБА_1 під час укладення Основного Договору купівлі-продажу права власності на житловий будинок та земельну ділянку. У разі невиконання вказаних вимог наполягали на розірванні попереднього Договору-продажу.

Однак, ОСОБА_1 була проти розірвання попереднього Договору купівлі-продажу та до останнього наполягала на укладенні основного Договору купівлі-продажу на умовах попереднього Договору і надалі бажала виконувати взяті на себе зобов`язання.

ОСОБА_3 , у свою чергу категорично заперечувала проти подальшого виконання умов попереднього Договору купівлі-продажу та спонукала до розірвання попереднього Договору купівлі-продажу. На, що в подальшому ОСОБА_1 погодилася.

02.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір про розірвання попереднього Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарським будівлями та спорудами і земельної ділянки, кадастровий номер №531017000:17:001:0340, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. 02.09.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 2210.

Згідно з пунктом 2 Договору про розірвання попереднього Договору купівлі-продажу, Договір розривається з причини (вини) продавця, щодо зміни істотних умов підпунктів а), б) пункту 1 попереднього Договору купівлі - продажу та Основного договору, а саме: строків підписання Основного договору (до 01.11.2022 року) та порядку розрахунку (сплати повної суми за купівлю - продаж на час підписання Договору купівлі - продажу) за Основним Договором купівлі - продажу житлового будинку з господарським будівлями та спорудами і земельної ділянки, кадастровий номер 531017000:17:001:0340, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та зміну інших істотних умов Договору.

У силу пункту 5 Договору про розірвання попереднього Договору купівлі - продажу, в зв`язку з розірванням попереднього Договору купівлі-продажу з вини продавця ОСОБА_3 , остання зобов`язана повернути покупцю ОСОБА_1 до 01.11.2022 року, грошові кошти в національній валюті - гривні, що є еквівалентом 24 000,00 доларів США, за курсом НБУ на момент розрахунку. Вказана сума коштів складається з:

-грошові кошти в гривні, що є еквівалентом 9750,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку - забезпечувальний платіж;

-грошові кошти в гривні, що є еквівалентом 9750,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку - подвійний розмір забезпечувального платежу;

-штраф у розмірі 30% від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за Попереднім договором, що є еквівалентом 4500,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку.

Починаючи з 20.10.2022 року позивачу почали надходити повідомлення та дзвінки від ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (син), ОСОБА_2 (рідний брат), про те, що вона не буде виконувати умови Договору про розірвання попереднього Договору купівлі-продажу від 02.09.2022 року, та згодна повернути лише 9750,00 доларів США забезпечувального платежу і лише при наявності в неї на це бажання. У випадку відмови від отримання вказаної суми, повідомили, що будуть затягувати судовий процес (якщо позивач звернеться до суду), та в подальшому навіть при позитивному рішенні суду, буде виконувати його шляхом проведення відрахувань з пенсії у розмірі 20% від її розміру. Вказані вимоги були запропоновані 25.10.2022 року ОСОБА_2 рідним братом ОСОБА_3 , при зустрічі у ТРЦ «Конкорд» м. Полтави. Тоді ж було повідомлено, що у разі відмови будинок та земельну ділянку вони перереєструють, а вона отримає лиже щомісячні платежі (20%) у вигляді відрахувань з пенсії.

27.10.2022 року ОСОБА_3 , подала оголошення про продаж житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість вказаного будинку з земельною ділянку - 105 000,00 доларів США.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2022 року, у справі № 533/719/22, накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки площею 0,0600 га кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3

28.12.2022 року ОСОБА_1 звернувшись до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А., отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру на нерухоме майно № 319144698 з якої дізналася, що 28.10.2022 року ОСОБА_3 подарувала (рідному брату) ОСОБА_2 житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер: :17:001:0340, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір дарування житлового будинку та земельної ділянки посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1845.

02.02.2023 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 28 листопада 2022 року, ОСОБА_1 подано до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради для виконання, а саме накладення арешту.

Рішенням № 66276597 від 02 лютого 2023 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради, у проведенні реєстраційних дій щодо накладення арешту на частку нерухомого майна відмовлено, оскільки житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані за новим правонабувачем.

Станом на 15.02.2023, ОСОБА_3 кошти в розмірі 24 000,00 доларів США в еквіваленті згідно з курсом НБУ на національну валюту - гривню, розмір яких погоджений та визначений під час підписання Договору про розірвання попереднього Договору купівлі-продажу від 02.09.2022 року не повернула. Одночасно вжила всіх заходів для подальшого невиконання зобов`язання, подарувавши житловий будинок та земельну ділянку своєму рідному брату уклавши фіктивний Договір дарування.

07.08.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про зміну предмета позову у справі. Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 28 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Кривенко Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1845.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно Житловий будинок (номер запису про право власності 48273529) та земельну ділянку (номер запису про право власності 48273589), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 28 жовтня 2022 року індексний номер рішення № 65286958 від 28 жовтня 2022 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носовою Ж.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 920.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно житловий будинок (номер запису про право власності 49985814) та земельну ділянку (номер запису про право власності 49985878), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 19 квітня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Місцевий суд зазначив, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 безоплатно у власність житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , без встановлення обов`язку обдарованого вчинити будь-яку дію майнового чи немайнового характеру. Майно реально перебувало у власності ОСОБА_2 та у подальшому було продано.

Суд вказав, що не знайшли підтвердження також доводи позивача щодо того, що правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки це не підтверджується доказами, які містять матеріали справи.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказами, які містяться в матеріалах справи беззаперечно доводиться той факт, що у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був відсутній намір створити юридичні наслідки оскаржуваного правочину договору дарування.

Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, відповідно така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (Постанова ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраундаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (Постанова КЦС ВС від 24 липня 2029 року у справі № 405/1820/17).

Застосування конструкції «фраундаторність» при односторонньому правочині має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, які дають змогу кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредиторові. До даних обставин, зокрема, належить те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна (Постанова КЦС ВС від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16.

Зазначає, що внаслідок вчинення оскаржуваного одностороннього правочину договору дарування, відбулося суттєве зменшення обсягу майна на яке можливо звернути стягнення. ОСОБА_3 неодноразово у листах - заявах зазначала, що немає можливості виплатити 24 000 дол. США. Одночасно вказувала, що у разі якщо вона не прийме її умови про повернення лише коштів у сумі 9750 дол. США, та звернеться до суду за захистом своїх порушених прав, то борг вона буде виплачувати лише з пенсії. З огляду на це ОСОБА_3 визнається факт її неплатоспроможності.

Апелянт вказує, що Октябрським районним судом м. Полтави 05.03.2024 року видано виконавчий лист № 554/1382/23, який перебуває на виконанні, та станом на 10.06.2024 не виконаний про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 896 752,97 грн.

Недійсність фраундаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраундаторного правочину (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 провадження № 61-2612св23).

30.09.2024 року на адресу Полтавського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Висоти І.А. надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в якому остання проситла рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши учасників справи які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 21.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченком В.А. та зареєстровано за №142. Договір укладено про таке: продавець ОСОБА_3 зобов`язується продати покупцеві, а покупець ОСОБА_1 зобов`язується купити у продавця житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:01:0340, розташовану за тією ж адресою, належні продавцеві (т.1 а.с.7-10).

Сторони домовилися, що основний договір купівлі-продажу має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 01.11.2022 року (п.п. «а» п.1 Договору). В цілому сума договору має становити еквівалент 90 000,00 доларів США, які будуть сплачені продавцю покупцем рівними частинами (щоквартально) до 30.12.2031 року (п.п.б п.1 Договору).

02.09.2022 року сторонами підписано договір про розірвання попереднього договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченком В.А., 21.01.2021 року, реєстраційний №142.

Вказаний договір також посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченком В.А. Договір розірвано з причини (вини) продавця, щодо зміни істотних умов пунктів а), б) пункту 1 попереднього договору (до 01.11.2022 року) та порядку розрахунку (сплати повної суми за купівлю-продаж на час підписання договору купівлі-продажу) за Основним договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-12).

Відповідно до п.3 вищевказаного договору, ОСОБА_3 зобов`язана повернути ОСОБА_1 грошові кошти у гривні, що є еквівалентом 9750,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку та забезпечувальний платіж у подвійному розмірі у гривні , що є еквівалентом 9750,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку, а також штраф у розмірі 30% від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за попереднім договором, що є еквівалентом 4500,00 доларів США за курсом НБУ на момент розрахунку. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 зобов`язалася сплатити ОСОБА_1 до 01.11.2023 року, що всього у сумі є еквівалентом 24000,00 доларів США.

У договорі про розірвання попереднього договору купівлі-продажу сторонами не погоджено умову щодо відшкодування коштів за цим договором за рахунок спірного майна, чи заборону реалізації (будь-яким чином) цього майна до виконання фінансових зобов`язань.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави від 28.11.2022 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та частини земельної ділянки площею 0,0600 га за цією ж адресою, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 (т.1 а.с.22).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №319144698 від 28.12.2022 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :17:001:0340 за цією ж адресою, належать з 28.10.2022 року, ОСОБА_2 (т.1 а.с.24-25).

Згідно Інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 24.04.2023 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :17:001:0340 за цією ж адресою, належать з 19.04.2023 року, ОСОБА_4 (т.1 а.с.71-72).

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , від 28.10.2022 року, та визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку від 19.04.2023 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану нерухомість. Підставою для визнання недійсним договору дарування від 28.10.2022 року зазначає його удаваність.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду помилковим з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…».

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження№ 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату подання ОСОБА_1 позову до відповідачів ОСОБА_3 мала заборгованість в розмірі 24 000 дол. США за нотаріально посвідченим попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06 га за вказаною адресою. Зазначене підтверджується копією листа від 04.11.2022 якого ОСОБА_3 надіслала на адресу ОСОБА_1 (т.1 а.с.27).

Також матеріалами справи підтверджується, що 28.10.2022 року ОСОБА_3 відповідно до договору дарування безоплатно передала рідному брату ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв у власність: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в цілому має наступний опис: Житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 103,1 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., навіс 1а, погріб 2а, огорожа №1. В цілому розмір земельної ділянки складає 0,06 га. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель землі житлової та громадської забудови. Кадастровий номер земельної ділянки :17:001:0340.

Право власності на вищевказане майно було зареєстровано 28.10.2022 року об 12:36:34 за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 21-23).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.12.2023 у справі № 554/1382/23 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 896 752,97 грн.

Зазначені обставини сторонами визнаються, а тому не підлягають доказуванню.

ОСОБА_2 стверджує, що його сестра ОСОБА_3 подарувала йому вказаний будинок так як мала перед ним борг її сина та її особистий борг, що складав суму 46 000 дол.США та 20 000 грн. З них 36 000 дол США у нього брав в позику її син ОСОБА_7 у 2017 та 2020 роках та її борг 10 000 дол США, які вона взяла в борг 28.10.2022 р., щоб віддати борг ОСОБА_1 . На підтвердження вказаного матеріали справи містять копії розписок (т.1 а.с.93-95).

Разом з тим, слід наголосити, що відповідно до вимог частини 6 статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оскільки не було надано оригіналів вказаних доказів, то суд апеляційної інстанції до наданих копій документів ставиться критично та не враховує вказані документи (їх копії) при прийнятті рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 було достеменно відомо про наявність невиконаного зобов`язання тому вона могла передбачити, на момент укладення оспорюваного договору дарування, негативні для себе наслідки і мала намір всупереч інтересам позивача уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача ОСОБА_3 слід розцінювати як уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року).

Колегія суддів дійшла висновку, що вище зазначений правочин було укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_3 , з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Окрім вищезазначеного, про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цим договором, свідчить те, що відчуження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер: :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відбулося відповідачем ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який є її братом. Обґрунтувань причин вчинення саме договору дарування відповідачі суду апеляційної інтанцій не надали, а тому колегія суддів також враховує обставини безоплатного відчуження боржником належного їй майна.

Таким чином, очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки укладеного 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під час розгляду цієї справи колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбаченастаттею 228 ЦК України, яку суд застосовує самостійно, оскільки за принципом «суд знає право» (jura novit curia), як елементу принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, та відповідно до змісту ст.ст.2,5 ЦПК України в межах встановлених обставин справи самостійно здійснює пошук та застосування норм права, що не порушує принцип диспозитивності, ст. 13 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч.3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Перевіряючи законність спірного договору купівлі-продажу суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обгрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носовою Ж.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 920вказувала на те, що відчуження спірного майна спрямоване на уникнення ОСОБА_3 від цивільно-правової відповідальності, а саме повернення ОСОБА_1 грошових коштів в національній валюті гривні, що еквівалентна 24 000 дол. США за курсом НБУ на час розрахунку.

Таким чином, право ОСОБА_1 порушені та повинні бути захищені за допомогою правового механізму, передбаченого ст.215, 216 ЦК України, тобто реституції.

За таких обставин, обраний позивачем, спосіб захисту в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами укладеного 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Враховуючи те, що спірний договір від 19 квітня 2023 купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носовою Ж.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 920, був спрямований на порушення публічного порядку відшкодування позивачу заборгованої суми коштів, то відповідно до ст. 228 ЦК України цей договір є недійсний, тому відповідно до ст. 216 ЦК України він не породжує юридичних наслідків, внаслідок чого державна реєстрація цього договору має бути скасована.

Таким чином, колегія судів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 рокускасуванню.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 28 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Кривенко Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1845.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно Житловий будинок (номер запису про право власності 48273529) та земельну ділянку (номер запису про право власності 48273589), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 28 жовтня 2022 року індексний номер рішення № 65286958 від 28 жовтня 2022 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :17:001:0340, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 19 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Носовою Ж.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 920.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно житловий будинок (номер запису про право власності 49985814) та земельну ділянку (номер запису про право власності 49985878), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 19 квітня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Г.Л. Карпушин

В.П. Пікуль