СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13056/21

пр. № 2/759/142/24

26 червня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Шум Л.М.

з участю секретаря - Мовчана О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійним заповіт від 12.03.2016 року, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської нотаріальної контори Фещук Н.І. на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті спадкодавця у Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа №838/2018 (номер у Спадковому реєстрі: 62642351), щодо спадкового майна спадкодавця, яке належало йому на час смерті.

У встановлений законом строк для прийняття спадщини позивач звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

26.09.2019 року Жашківським районним судом Черкаської області ухвалено рішення по справі №693/829/19, яким факт родинних відносин позивача і спадкодавця встановлено.

17.12.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною. У своїй позовній заяві відповідач вказує, що вона має право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця, на підтвердження чого надає копію заповіту від 12.03.2016 року, який посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою.

Позивач вважає дії відповідача шахрайськими, такими, що містять ознаки кримінального правопорушення передбаченого Кримінальним кодексом України, а саме заповіт укладений на ім`я відповідача недійсним та таким, що порушує приписи законодавства України, а саме з порушенням ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ч.1,2 ст. 215 ЦК України, ст. 231 ЦК України, оскільки заповіт вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони.

Ухвалою суду від 16.06.2021 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.

02.08.2021 року відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але постановою від 21.12.2018 року відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину так як заповіт зроблено від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та рекомендовано зробити тотожність особи, яка померла та зробила заповіт.

Твердження Позивача про якійсь тиск на спадкодавця нічим не підтверджено а є голослівними. Крім того ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів про пропажу спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою судв від 18.01.2022 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав свій позов та просив суд його задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні з`явилися та заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з`явилася про причини неявки суду не повідомила.

Суд, заслухавши учасників процесу та розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно рішення Жашківського районного суду Чернігівської області від 26.09.2019 року у справі №693/829/19 встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Київ(ас.8-10).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №838/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 складено заповіт, яким на випадок своєї смерті вона заповіла все належне їй майно рухоме та нерухоме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., зареєстрований в реєстрі за №6-234.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на заяву про скоєння злочину від 19.10.2017 р. , проте дана заява не містить відомостей про її подачу та реєстрацію в Святошинському УП ГУНП України в м. Києві та про результати її розгляду. Також 29.06.2018 р. слідчим відділом Святошинського управління поліції направлено на ім`я ОСОБА_1 лист в якому зазначено, що заяву за №Б-1940 від 31.05.2018, ретельно розглянуто, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0009378, встановлено, що дане провадження підлягає закриттю (а.с. 15).

Щодо листа від 25.10.2017 р. №15212/35-01/24 про перевірку умов проживання ОСОБА_3 то даний лист складений зі слів Позивача - ОСОБА_1 , а тому не має доказового значення (а.с. 16-17).

В результаті розгляду справи за клопотанням представника позивача адвоката Цимбал М.О. було допитано свідків, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_10

ОСОБА_4 повідомила суду, що була сусідкою померлої ОСОБА_3 , та десь за півтора роки до смерті ОСОБА_3 до неї стала приходити ОСОБА_2 .

З квартири ОСОБА_3 було чути стогін та прохання відкрити двері, проте коли саме це відбувалося свідок точної дати сказати не може.

ОСОБА_5 теж повідомила суду, що була сусідкою померлої ОСОБА_3 , та бачила що до ОСОБА_6 приходила ОСОБА_2 . Свідок зазначила суду, що ОСОБА_3 просила випустити її з квартири, проте точну дату та час зазначити не змогла.

Суд, оцінює покази зазначених свідків критично, оскільки вонибули неконкретизовані та не спростовували зазначений заповіт.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1257 передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право, в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 визначає порядок, посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно з п.1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст. ст. 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п. 1.6 Порядку).

В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази і того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_3 відповідає вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити через його необгрунтованість.

На підставі ст.ст.16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України ст.ст.4, 10, 11,12,13,76,77,81,158,258-265, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів».

Суддя : Л.М. Шум