КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3941/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року (суддя Макаренко І.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконною відмови у звільненні з роботи, зобов`язання вчинити дії, стягнення премії та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

у грудні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила: визнати неправомірною відмову ДП «Адміністрація морських портів України» у задоволенні її заяви від 13 липня 2020 року про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк; зобов`язати ДП «Адміністрація морських портів України» припинити з нею трудові відносини на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати наказ про її звільнення з посади начальника управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України», внести відповідний запис в трудову книжку, а саме про її звільнення з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати їй копію наказу про звільнення та трудову книжку, заповнену належним чином, провести з нею остаточний розрахунок, у тому числі за невикористану щорічну відпустку з матеріальною допомогою на оздоровлення, інші невикористані дні відпустки, а також виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку на вимогу чинного законодавства України; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на її користь частину невиплаченої заробітної плати, а саме квартальної премії в розмірі 1 052 645грн; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000грн; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на її користь судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 7 лютого 2017 року вона працювала на посаді начальника управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі безстрокового трудового договору. 13 липня 2020 року вона звернулась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за власним

бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також про надання їй щорічної відпустки з 14 липня 2020 року по 31 липня 2020 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору та зі звільненням її з роботи в останній день відпустки 31 липня 2020 року. При цьому у вказаній заяві вона виклала вичерпний перелік порушень трудового законодавства, які на її думку були допущені відповідачем.

Позивачка стверджувала, що відповідачем не було вжито заходів щодо реалізації поданої нею заяви, при цьому на неї чинився тиск та цькування з боку роботодавця, намагання змусити продовжити роботу на підприємстві, у зв`язку з чим вона була змушена викликати карету швидкої медичної допомоги, оскільки в неї значно підвищився тиск та погіршилось самопочуття. У подальшому їй було діагностовано церебральний судинний криз з дизартрією, антено-невротичний синдром, у зв`язку з чим вона була вимушена проходити курс лікування з 16 липня 2020 року по 5 серпня 2020 року.

Позивачка зазначала, що з відповіді на адвокатський запит від 25 серпня 2020 року вона дізналась, що наказ про її звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України чи з будь-яких інших підстав, відповідачем не видавався, а її заява про звільнення залишена без задоволення.

Позивачка посилалася на те, що 14 вересня 2020 року повторно звернулась до відповідача, шляхом направлення поштового відправлення, у якому зазначила про своє небажання продовжувати трудові відносини з ДП «Адміністрація морських портів України», а також надала згоду на пересилання заповненої належним чином трудової книжки на адресу її фактичного проживання, однак відповіді на вказаний лист вона не отримала.

Позивачка стверджувала, що мали місце численні порушення трудового законодавства з боку відповідача на момент подання нею заяви про звільнення, а відтак існували підстави для припинення трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Зокрема позивачка вказувала, що ДП «Адміністрація морських портів України» 26 травня 2020 року видано наказ № 132/10, яким запроваджено зміни в організації виробництва та праці, шляхом зміни місць роботи окремих працівників апарату управління підприємства, визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, 10-А та м. Київ, пр-т. Перемоги, 14 на інше місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Позивачка стверджувала, що відповідачем було порушено вимоги ст. 32 КЗпП України, оскільки допущено запровадження зміни істотних умов праці з 5 серпня 2020 року, не запровадивши зміни в організації виробництва і праці та не доведено до працівників, що зміна істотних умов праці викликана змінами в організації виробництва і праці.

Позивачка зазначала, що відповідач своїм наказом одночасно ввів зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці, без розкриття змісту змін в організації виробництва і праці та відповідних техніко-економічних обґрунтувань, функціонального аналізу, аналізу продуктивності праці тощо, з яких не вбачається жодні зміни в організації виробництва і праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці. Відтак у роботодавця відсутні законні підстави для зміни істотних умов праці, оскільки вони не є наслідком змін організації виробництва і праці.

Крім цього роботодавцем було повідомлено членів виборного органу профспілки про зміну істотних умов праці у стверджуючій формі, що може бути підставою для подальшого звільнення працівників з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 252 КЗпП України, оскільки за відсутності будь-якої інформації, що зміни в організації виробництва і праці дійсно мали місце, профспілка не має законних підстав для надання згоди на зміну істотних умов праці.

Також позивачка вважала, що відповідачем, як роботодавцем, були порушені права працівників, закріплені у Європейській соціальній хартії, ст. 43 Конституції України, а також допущено порушення ст. 93 ЦК України, оскільки внаслідок зміни робочих місць працівників, щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління, та обліку підприємства переміщується до м. Одеса, у той час юридичною адресою відповідача є м. Київ, пр-т. Перемоги, 14.

Позивачка також зазначала, що відповідачем в період пандемії коронавірусної хвороби COVID-19 були допущені порушення вимог санітарних норм та правил, своєчасного здійснення профілактичних заходів, в той же час роботодавцем було знехтувано правом працівників на відпустку без збереження заробітної плати на період встановлення карантину, зокрема відхилено її заяву про надання такої відпустки без зазначення причин, незважаючи на згоду безпосереднього керівника.

Крім цього позивачка вказувала, що згідно листків тимчасової непрацездатності, вона перебувала на лікуванні: з 1 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року; з 4 травня 2020 року по 29 травня 2020 року; з 18 червня 2020 року по 10 липня 2020 року, однак комісією із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» в порушення норм ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відмовлено в їх оплаті без зазначення причини такої відмови.

Також позивачка вказувала, що 26 червня 2020 року у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, в період виникнення та поширення коронавірусної хвороби COVID-19, профспілкою було погоджено її заяву про внесення змін до графіку відпусток, однак роботодавець, ігноруючи вказану заяву, незважаючи на погодження профспілки, загострення пандемії та наявності на її утриманні члена сім`ї похилого віку, надав їй відповідь, у якій гарантував надання відпустки згідно погодженого графіка, починаючи з 19 жовтня 2020 року. Крім того, позивачка зазначала, що відповідач, у порушення ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 КЗпП України не повідомив її про дату початку відпуски за два тижні до встановленого графіком терміну.

Позивачка зазначала, що надала роботодавцю письмову згоду на пересилання її трудової книжки поштою, за вказаною нею адресою, однак відповідач проігнорував і цю вимогу, що позбавило її змоги стати, у передбаченому законом порядку, на облік до Державного центру зайнятості чи укласти новий трудовий договір з іншим роботодавцем.

Також позивачка вказувала, що в порушення вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавцем не надано жодної відповіді на численні звернення, запити та вимоги до адміністрації ДП «Адміністрація морських портів України», що свідчить про перешкоджання законній діяльності профспілок, що не тільки являє собою порушення законодавства про працю, а й склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 170 КК України.

Крім цього позивачка зазначала, що перебуваючи у трудових правовідносинах з ДП «Адміністрація морських портів України» протягом 2017-2020 років не отримувала квартальну премію, виплата якої прямо передбачена Положенням про преміювання, що порушує умови колективного договору, який діє на підприємстві. Згідно наданого позивачкою розрахунку розмір невиплачених їй квартальних премій складає 1 052 645грн.

Крім цього позивачка стверджувала, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягала в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, що виражались в поганому самопочутті, нестабільному артеріальному тиску, головному болі, відчутті нестачі повітря, перебоях у роботі серця, безсонні, нервозності, хронічних психічних переживаннях, втраті апетиту, відчутті безсилля та апатії, втраті нормальних життєвих зв`язків. Розмір завданих душевних страждань був оцінений позивачкою у 100 000грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року

позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 13 липня 2020 року про розірвання трудового договору, укладеного між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та ОСОБА_1 на невизначений строк; зобов`язано Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» припинити трудові правовідносини із ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 26 серпня 2020 року, видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України», внести відповідний запис в трудову книжку, а саме про звільнення з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення та трудову книжку, заповнену належним чином, провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, у тому числі за невикористану щорічну відпустку з матеріальною допомогою на оздоровлення, інші невикористані дні відпустки, а також виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку на вимогу чинного законодавства України. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681,60грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ДП «Адміністрація морських портів України» - Перейма Д.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, в порушення ст. 279 ЦПК України, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у той час як, окрім вимог немайнового характеру, позовна заява містила майнові вимоги на загальну суму 1 152 645грн, що значно перевищує верхню межу ціни позову, який може розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, не навівши мотивів такої відмови.

Також представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність змін в організації виробництва і праці ДП «Адміністрація морських портів України», оскільки наказ відповідача № 132/10 від 26 травня 2020 року містить всю необхідну інформацію про зміни в організації виробництва, шляхом розміщення робочих місць у приміщеннях, закріплених за підприємством у місті Одеса, задля забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату підприємства. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 липня 2021 року по справі № 221/7326/18, представник відповідача зазначає, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці,

поліпшення її санітарно-гігієнічних норм. Відтак, представник відповідача стверджує, що в ДП «Адміністрація морських портів України» мали місце зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку з якими, підприємство мало право, відповідно до ст. 32 КЗпП України, змінити істотні умови праці його працівників.

Крім цього представник відповідача стверджує, що з боку ДП «Адміністрація морських портів України» були відсутні порушення ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії», а також ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, оскільки положеннями колективного договору, який діє на підприємстві, передбачено обов`язок адміністрації надавити профспілками інформацію у письмовому вигляді, не пізніше, як за три місяці, у разі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, скорочення численності працівників, але не у випадку запровадження змін в організації виробництва і праці. Втім, з метою зниження соціальної напруги у колективі, профспілки було проінформовано про зазначені зміни в організації виробництва і праці та 16 червня 2020 року проведена зустріч між ДП «Адміністрація морських портів України» та профспілковими організаціями, які представляють інтереси працівників апарату управління підприємства, на якій обговорювались питання вказаних змін. Відповідно до протоколу цієї зустрічі № 145/10 від 16 червня 2020 року, жоден із представників профспілкової організації не заперечував щодо введення роботодавцем змін в організації виробництва і праці.

Представник відповідача зазначає, що відповідно до наказів ДП «Адміністрація морських портів України» від 3 квітня 2020 року № 24/10-АГ, від 24 квітня 2020 року № 27/10-АГ, від 7 травня 2020 року № 30/10-АГ затверджено перелік працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», яким доручається виконувати роботу, визначену трудовим договором, вдома, до якого була включена і позивачка, а відтак її твердження про порушення відповідачем вимог законодавства щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, є необґрунтованими.

Представник відповідача вказує, що висновок суду першої інстанції про ненадання позивачці частини щорічної відпустки є безпідставним, оскільки відповідачем було виконано вимоги ч. 10 ст. 10 Закону України «Про відпустки» та листом від 16 липня 2020 року повідомлено позивачку, що відповідно до графіку відпусток працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на 2020 рік, затвердженого наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 2 січня 2020 року № 06-к, дата початку відпустки ОСОБА_1 - 19 жовтня 2020 року.

Крім цього представник відповідача посилається на те, що зміни в організації виробництва і праці ДП «Адміністрація морських портів України» мали місце, що було встановлено постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 761/32911/20, а тому з боку ДП «Адміністрація морських портів України» були відсутні будь-які порушення законодавства про працю та умов колективного договору, а відтак відсутні і правові підстави для розірвання трудового договору з позивачкою на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Озеран О.С. просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що відповідачем не надано будь-яких доказів запровадження змін в організації виробництва і праці на підприємстві, крім сумнівного наказу № 132/10 від 26 травня 2020 року, що свідчить про відсутність в дійсності таких змін та порушення відповідачем ч. 3 ст. 32 КЗпП України, що є достатньою підставою для реалізації позивачкою права на розірвання трудового договору у визначений нею строк на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Також представник позивачки зазначає, що оскільки наслідком реалізації цього наказу є погіршення умов праці працівників та звільнення працівників з роботи, відповідач повинен був завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень

надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватись, про терміни проведення звільнень, однак, в порушення вимог ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідачем вказані дії виконані не були. У той же час, зустріч з первинними профспілковими організаціями, про яку зазначає відповідач, відбулась лише 16 червня 2020 року, тобто через три тижні після запровадження змін в організації виробництва і праці, при цьому протокол цієї зустрічі був затверджений лише 31 липня 2020 року.

Представник позивачки зазначає, що відповідачем не було у встановленому законом порядку попереджено позивачку про початок щорічної відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну, що є порушенням ст. 79 КЗпП України, а відтак і однією з підстав для звільнення у порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Представник позивачки вважає, що відсутність чіткої регламентації обов`язків працівників ДП «Адміністрація морських портів України» при опрацюванні документів в системі електронного документообігу, є підтвердженням відсутності умов праці, необхідних для успішного виконання покладених на працівників обов`язків та для зростання продуктивності праці працівників, що також свідчить про порушення роботодавцем п. 2.3 колективного договору, про що суд першої інстанції зробив правильний висновок.

Також представник позивачки зазначає, що у поданій апеляційній скарзі представник відповідача зазначає про ряд документів, які були прийняті відповідачем нібито задля дотримання вимог законодавства України щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, однак жоден із перелічених документів не надано до суду.

Крім цього представник позивачки стверджує про наявність в діях посадових осіб ДП «Адміністрація морських портів України» порушень трудового законодавства, щодо прав працівника на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, що є підставою для застосування положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Також представник позивачки вважає безпідставним посилання відповідача на справу № 761/32911/20, оскільки під час її розгляду не розглядались обставини, зокрема порушення норм трудового законодавства, про які вказує позивачка.

У відзиві на апеляційну скаргу професійна спілка персоналу ДП «Адміністрація морських портів України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було порушено положення ст. 279 ЦПК України, оскільки згідно ч. 4 ст. 19 ЦПК України справи, що виникають із трудових відносин підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Також третя особа зазначає, що відповідачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження запровадження змін в організації виробництва і праці ДП «Адміністрація морських портів України», а відтак були відсутні підстави для зміни істотних умов праці, про що суд першої інстанції зробив правильний висновок.

Третя особа вказує, що відповідачем заплановано організацію роботи апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» шляхом внесення змін технологічного характеру - переміщення робочих місць з міста Києва до міста Одеса наказом від 26 травня 2020 року, однак проведено зустріч з профспілкою з цього приводу лише 16 червня 2020 року, протокол якої затверджено 31 липня 2020 року, що є підставою для визнання запровадження змін в організації виробництва і праці із порушенням процедури, передбаченої трудовим законодавством та реалізації позивачкою свого права

на звільнення у порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Третя особа також вважає, що відповідачем не долучено до матеріалів справи жодного із зазначених ним документів, нібито прийнятих задля дотримання вимог законодавства України щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби, що обґрунтовано врахував суд першої інстанції. Наявні, на думку третьої особи, і порушення положень ст. 79 КЗпП України з боку відповідача, що полягали у не попередженні позивачки про початок щорічної відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну.

Зазначає третя особа і про порушення відповідачем п. 2.3 колективного договору, що діє на підприємстві, що полягає в відсутності відповідного документа, який би визначав організацію електронного документообігу в ДП «Адміністрація морських портів України» та про перешкоджання діяльності профспілок. Крім цього третя особа зазначає про наявність порушень прав позивачки з боку посадових осіб ДП «Адміністрація морських портів України» щодо отримання нею допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників відповідача ДП «Адміністрація морських портів України» Сидоренко Д.О. та Перейми Д.О., які доводи апеляційної скарги підтримали, пояснення позивачки ОСОБА_1 , її представників ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_2 , представника третьої особи професійної спілки персоналу ДП «Адміністрація морських портів України» - Михальченко І.І., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї та відповіді на відзиви, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною другою статті 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина четверта статті 19 ЦПК України).

Згідно частини шостої статті 19 ЦПК України (в редакції чинній на момент

відкриття провадження у справі) для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин 1-3 статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частина 4 статті 274 ЦПК України визначає, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5).

Частинами п`ятою та шостою статті 279 ЦПК України (у редакції на час розгляду справи судом) встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина сьома статті 279 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до статті 278 ЦПК України, відповідачу надано строк для подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження (с.с.78-79 т.5).

Копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками була отримана відповідачем 16 липня 2021 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.84 т.5).

Представник відповідача, разом з відзивом на позовну заяву, у визначений судом строк 2 серпня 2021 року подав до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, посилаючись на те, що позивачкою заявлені, зокрема, позовні вимоги про стягнення квартальних премій у загальному розмірі 1 052 645грн та

відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000грн, що разом становить 1 152 645грн та значно перевищує розмір ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Крім цього, представник відповідача зазначав, що матеріали позовної заяви становлять значний обсяг та складають 1 062 арк. (с.с.171-173 т.6).

Однак, вказане клопотання представника відповідача судом першої інстанції розглянуто не було, а справа розглянута у спрощеному провадженні без виклику учасників справи.

Враховуючи ціну позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 1 січня 2021 року - 2 270грн), значення справи для сторін, обсяг та характер доказів у справі, суд першої інстанції неправомірно розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши вищезазначені норми процесуального права.

Згідно частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7).

Оскільки суд розглянув дану справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, порушивши положення частини 4 статті 274 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Під час судового розгляду апеляційним судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 7 лютого 2017 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника управління з розвитку персоналу та соціальної політики департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» ( місце роботи: м. Київ, Контрактова площа, 10-а).

Наказом в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів» від 26 травня 2020 року № 132/10 (далі - Наказ) з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ», враховуючи виробничі інтереси ДП «АМПУ», територіальне розташування філій ДП «АМПУ», в тому числі в Одеському регіоні, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ», а також забезпечення раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства, запроваджено з 5 серпня 2020 року в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ», які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, 10-А та м. Київ, проспект Перемоги, 14, на інше місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1 (с.с.86-87 т.1).

Пунктом 2 зазначеного Наказу визначено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 цього наказу, з 5 серпня 2020 року змінено істотні умови праці працівникам апарату управління ДП «АМПУ», перелік яких зазначено у додатку до цього наказу, визначено їх місце роботи за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Також наказом зобов`язано Департамент по роботі з персоналом апарату управління ознайомити під особистий підпис працівників з цим наказом та персональним повідомленням про наступну зміну істотних умов праці у термін до 1 червня 2020 року; у термін до 1 серпня 2020 року одержати письмове підтвердження працівників, які надали згоду продовжувати роботу за новим місцем роботи; у разі незгоди працівників зі змінами істотних умов праці та їх відмови від продовження роботи в нових умовах, здійснити заходи щодо припинення трудових договорів відповідно до вимог чинного законодавства у термін до 5 серпня 2020 року.

Згідно додатку до зазначеного наказу у переліку працівників апарату управління

під номером 61 зазначена начальник управління з розвитку персоналу і соціальної політики ОСОБА_1 (с.с.88-97 т.1).

13 липня 2020 року позивачка подала на ім`я в.о. голови ДП «АМПУ» заяву про розірвання трудового договору, укладеного з нею, на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, невиконання умов колективного трудового договору та трудового законодавства.

У поданій заяві позивачка посилалась на допущенні порушення вимог законодавства про працю посадовими особами та працівниками апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» під час виконання ними посадових обов`язків під час видання наказу №132/10 від 26 травня 2020 року, а саме: порушено вимоги статті 32 КЗпП України, оскільки роботодавцем допущено запровадження змін істотних умов праці, без запровадження змін в організації виробництва і праці; роботодавцем не доведено, що зміна істотних умов праці працівників при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією або посадою викликана зі змінами в організації виробництва і праці, чим порушено пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»; порушено вимоги статті 93 ЦК України, оскільки внаслідок зміни робочих місць працівників щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління і обліку підприємства переміщається до міста Одеса, не за місцем знаходження юридичної особи за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14; роботодавцем повідомлено членів виборного органу профспілки про зміну істотних умов праці в стверджуючій, ультимативній формі, що може бути підставою для подальшого звільнення працівників з порушенням вимог статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 252 КЗпП України.

Також, позивачка зазначала, що роботодавцем, в період коронавірусної хвороби COVID-19, не дотримано вимог санітарних норм та правил, своєчасного здійснення ним профілактичних заходів, спрямованих на попередження шкідливої дії факторів трудового процесу, збереження здоров`я працівників, що є порушенням п. 5.1.2 Колективного договору. У зв`язку з незабезпеченням засобами індивідуального захисту та колективного захисту, працівники перебувають у приміщеннях загального користування без захисних масок, рукавичок, тощо, проводяться тривалі робочі наради також без засобів індивідуального захисту та захисту оточуючих, на робочих місцях немає антисептичних засобів, не проводиться вологе прибирання, що наражає на небезпеку всіх працівників підприємства, що є порушенням пункту 5.1.3 Колективного договору. Внаслідок невідповідного реагування керівником підприємства в період пандемії, працівники не мають змоги дбати про особисту безпеку та здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт під час перебування на території підприємства, внаслідок чого вимушені були порушувати вимоги пунктів 5.3.1, 5.3.4 Колективного договору.

Крім цього, позивачка посилалась на порушення роботодавцем права працівників на отримання заробітної плати, зазначаючи, що за період її роботи у ДП «Адміністрація морських портів України» працівникам підприємства не виплачувались всі належні суми, зокрема, премії за підсумками роботи за квартал, яку роботодавець не виплачував з особистих міркувань, чим порушив законодавство про працю та умови Колективного договору. Так, їй стало відомо, що на одній із нарад під головуванням в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів України» Голодницького О.Г., за участі однієї з профспілкових організацій, яка діє в ДП «Адміністрація морських портів України», та є стороною Колективного договору, було прийнято рішення щодо виплати квартальної премії в розмірі 1%, чим порушено вимоги Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (Додаток 9 до Колективного договору).

Також позивачка зазначала, що з моменту функціонування підсистеми електронного документообігу (далі - СЕД) в ДП «Адміністрація морських портів України», не було підготовлено відповідного проекту внутрішнього нормативного документу, яким були б визначені особливості організації електронного документообігу, порядок організації документообігу із застосування електронного цифрового підпису, спосіб виконання документів/завдань/резолюцій в СЕД, порядок визначення та/або перенесення строків виконання завдань, регламентовані дії працівників у разі технічного збою та/або при неналежному функціонуванні СЕД, тощо. У ДП «Адміністрація морських портів України» розроблені лише окремі, не пов`язані з Інструкцією з діловодства ДП «АМПУ» організаційно-розпорядчі документи, з чого можна зробити висновок про відсутність чіткої регламентації обов`язків працівників при опрацюванні документів в СЕД, що свідчить про відсутність умов праці, необхідних для успішного виконання покладених на працівників обов`язків та для зростання продуктивності праці працівників, що також свідчить про порушення роботодавцем пункту 2.3 Колективного договору.

Крім цього, позивачка стверджувала, що під час підготовки та підписання наказу від 27 березня 2020 року № 264-к «Про виконавську дисципліну», відповідно до якого її попереджено про неухильне дотримання строків виконання (опрацювання) документів, роботодавцем не враховано: вимоги частини першої статті 147 КЗпП України, пункту 7.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДП «АМПУ» стосовно того, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення з роботи; вимоги частини другої статті 147 КЗпП України, які застосовуються до певних категорій працівників, але така форма дисциплінарного стягнення як попередження взагалі не передбачена для працівників ДП «Адміністрація морських портів України»; вимоги пункту 8.1.8 Колективного договору, відповідно до якого притягувати до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами профспілки, можливо лише за попередньою згодою профспілки, членами якої вони є, тоді як попередньої згоди профспілки, членом якої вона була, роботодавець не отримав.

Посилалась позивачка і на перешкоджання законній діяльності профспілки з боку роботодавця, оскільки протягом травня-червня 2020 року профспілкою було направлено декілька звернень, запитів, вимог, тощо з метою отримання від роботодавця інформації, відповідних документів, відомостей та пояснень, що стосуються умов праці, виконання колективних договорів та угод, додержання законодавства про працю та соціально-економічних прав працівників, однак, в порушення вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» жодної відповіді на звернення, запити, вимоги до адміністрації ДП «АМПУ», профспілці не надано.

Крім цього, позивачка зазначала, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, профспілка погодила їй зміни до графіка відпусток, однак роботодавець такі змінити станом на 13 липня 2020 року не затвердив, що порушує встановлене статтею 10 Закону України «Про відпустки» та статтею 79 КЗпП України її право на щорічну основну та додаткову відпустки повної тривалості у поточному році.

Також у заяві ОСОБА_1 просила надати їй щорічну відпустку з 14 липня 2020 року по 31 липня 2020 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення згідно умов колективного договору, зі звільненням з роботи в останній день відпустки 31 липня 2020 року на підставі частини 1 статті 3 Закону України «Про відпустки», з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором (с.с.170-180 т.1).

Листом від 22 липня 2020 року (вих. № 2577/10-03-06) ДП «Адміністрація морських портів України» відмовило ОСОБА_1 у задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, а також зазначило про відсутність підстав для надання щорічної відпустки перед звільненням (с.с.103-110 т.6).

Відповідно до листків непрацездатності серії АДШ № 777204 від 15 липня 2020

року та серії АДШ № 933643 від 7 серпня 2020 року, позивачка з 14 липня 2020 року по 7 серпня 2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні (с.с.204 т.1).

7 серпня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій просила у найкоротший термін, враховуючи обставини, які були викладені у її заяві від 13 липня 2020 року, продовжити їй щорічну відпустку на 18 календарних днів з 8 серпня 2020 року, тобто першого дня після закриття листка непрацездатності, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення згідно умов колективного договору та зі звільненням з роботи в останній день щорічної відпустки 26 серпня 2020 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі передбаченому колективним договором.

Листом від 3 вересня 2020 року (вих. № 3125/10-01-01) ДП «Адміністрація морських портів України» повторно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 з посиланням на відсутність для цього підстав та на зміст відповіді на попередню заяву ОСОБА_1 від 13 липня 2020 року. Враховуючи відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, ДП «Адміністрація морських портів України» відмовило позивачці у наданні щорічної відпустки перед звільненням.

14 вересня 2020 року ОСОБА_1 направила третю заяву на ім`я в.о. голови ДП «АМПУ» про не бажання продовжувати трудові відносини з ДП «АМПУ» через численні порушення роботодавцем законодавства про працю та не виконання умов Колективного договору, і просила направити її трудову книжку поштою.

Листом від 25 вересня 2020 року (вих. № 3389/10-01-01) ДП «АМПУ» повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для її звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та надання щорічної відпустки перед звільненням, тому трудовий договір з нею не розірваний, а відтак відсутні підстави для проведення повного розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

На підставі частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 зазначено, що «за змістом статті 38 КЗпП працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром

припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

Звертаючись до відповідача 13 липня 2020 року із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивачка посилалась на порушення ДП «Адміністрація морських портів України» вимог законодавства про працю під час видання наказу № 132/10 від 26 травня 2020 року, що полягали у тому, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві запроваджуються лише 5 серпня 2020 року, тоді як на дату подання цієї заяви такі зміни не запроваджено, незважаючи на це роботодавцем вже повідомлено зазначених у цьому наказі працівників про зміну істотних умов праці, які відбудуться 5 серпня 2020 року, що є порушенням вимог статті 32 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (постанова Верховного Суду України від 23 березня 2016 року в справі № 6-2748цс15, постанови Верховного Суду від 21 лютого 2018 року, справа № 761/3388/15-ц, від 31 березня 2021 року, справа № 332/890/20, від 08 липня 2020 року, справа № 501/3407/18).

В постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 205/1312/17 вказано, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних

показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Відповідно до статті 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з пунктами 7.2, 7.4 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України», управління підприємством здійснює голова підприємства, який підзвітний наглядовій раді підприємства. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції наглядової ради підприємства та/або уповноваженого органу управління.

Відповідно до п. 7.5 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» голова підприємства у межах своєї компетенції видає накази, розпорядження, інструкції та інші акти (рішення, доручення тощо) і дає вказівки, що відповідають вимогам законодавства України та є обов`язкові до виконання для всіх працівників, у тому числі структурних та відокремлених підрозділів Підприємства.

Зміні умов праці у ДП «Адміністрація морських портів України» передували зміни в організації виробництва і праці, про що свідчить наказ від 26 травня 2020 року № 132/10, згідно з яким розміщення робочих місць окремих працівників у приміщеннях, закріплених за ДП «Адміністрація морських портів України» у місті Одесі, роботодавець обґрунтував необхідністю забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, а також економічним та раціональним використанням матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України».

Отже, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку з чим відповідно до положень статті 32 КЗпП України державне підприємство мало право змінити істотні умови праці.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 761/40096/20.

Згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018року у справі № 761/3388/15-ц, у якій розглядалося питання законності наказу ДП «Адміністрація морських портів України», з аналогічним обґрунтуванням, що має місце у наказі ДП «Адміністрація морських портів України» від 26 травня 2020 року №132/10, оскаржуваний наказ виданий з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», створення умов для підвищення продуктивності праці працівників, а також: для забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства. Запровадження змін в організації виробництва і праці є правом роботодавця, який вправі самостійно визначити найбільш вигідні умови здійснення його господарської діяльності. При цьому, провадження господарської діяльності підприємства не повинно порушувати трудових прав працівників, що дотримано відповідачем. Визначаючи розумний баланс між інтересами позивача та відповідача, Верховний Суд виходить з того, що у

досліджуваній правовій ситуації право відповідача на застосування об`єктивних та обґрунтованих змін в організації виробництва і праці підприємства переважає над приватними інтересами позивача.

ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

ДП «Адміністрація морських портів України» забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрації морського порту).

Як зазначив представник відповідача, у складі підприємства діють 15 філій, з яких 13 - адміністрації морських портів, створені на базі Бердянського, Білгород-Дністровського, Ізмаїльського, Іллічівського, Маріупольського, Миколаївського, Одеського, Ренійського, Скадовського, Усть-Дунайського, Херсонського морських портів, морських портів «Ольвія» та «Південний», а також філія «Дельта-лоцман» (м. Миколаїв) та філія «Днопоглиблювальний флот» (м. Одеса).

Отже, враховуючи організаційну, технічну, управлінську недоцільність функціонування 2 офісів, з метою оптимізації операційних витрат ДП «Адміністрація морських портів України», підвищення рівня організації управління відокремленими підрозділами (філіями ДП «Адміністрація морських портів України») з найбільш наближеного міста України було прийнято рішення щодо зміни місць роботи працівників з орендованих офісних приміщень у м. Києві до власної будівлі у м. Одесі, що закріплена за ДП «Адміністрація морських портів України» на праві господарського відання, в якій є робочі місця, повністю пристосовані для забезпечення виконання працівниками апарату управління покладених на них завдань і функцій.

Таким чином, діючи в межах передбачених повноважень, ДП «Адміністрація морських портів України» 26 травня 2020 року було видано наказ № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» в апараті управління державного підприємства.

Зазначений наказ містить усю необхідну інформацію про зміни в організації виробництва - шляхом розміщення робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «Адміністрація морських портів України» у м. Одесі, та відповідне обґрунтування - забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних та фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено, що у ДП «Адміністрація морських портів України» мали місце зміни в організації виробництва і праці, тому відповідно до положень статті 32 КЗпП України державне підприємство мало право змінити істотні умови праці ОСОБА_1 .

Також у заяві від 13 липня 2020 року позивачка посилалась на непогодження роботодавцем змін в організації виробництва і праці, а також змін істотних умов праці працівників з профспілками, що може призвести до порушення вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 252 КЗпП України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», працівникам підприємств, установ або організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до

дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є.

Аналогічні положення містить стаття 252 КЗпП України.

Отже, відповідач зобов`язаний був звернутись до профспілкового органу за погодженням у разі зміни умов трудового договору або звільнення працівника, який є членом такого профспілкового органу, а не у випадку застосування змін в організації виробництва і праці, змін істотних умов праці, що поширюються на невизначене коло працівників.

Згідно п.2.2.2 Колективного договору адміністрація зобов`язалася у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скорочення чисельності працівників завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, надати Профспілці письмову інформацію про причини, терміни їх проведення, кількість і категорії працівників, яких це може торкнутися, а також про заходи, спрямовані на працевлаштування працівників, що підлягають звільненню.

Таким чином, колективний договір, на який посилається позивачка, також не містить положень, щодо обов`язку роботодавця звертатись до профспілкового органу за погодженням у випадку застосування зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці працівників.

Доводи позовної заяви, що не погодження роботодавцем змін в організації виробництва і праці може призвести до порушення вимог ст.. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», є припущенням, на якому не може ґрунтуватися рішення суду.

При цьому, суду був наданий протокол №145/10 від 16 червня 2020 року зустрічі між керівництвом ДП «АМПУ» та профспілковими організаціями, які представляють інтереси працівників апарату управління ДП «АМПУ», у тому числі і ПСП ДП «АМПУ», членом якого є позивачка. Згідно змісту протоколу під час зустрічі представники профспілкових організацій не висловили заперечення щодо запровадження змін в організації виробництва і праці в ДП «АМПУ» шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління підприємства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ПСП ДП «АМПУ» була створена 15 квітня 2024 року, зареєстрована 21 травня 2024 року, про своє створення та легалізацію повідомила керівництво ДП «АМПУ» листом від 27 травня 2024 року, що виключало можливість відповідача узгоджувати з даною профспілкою зміни в організації виробництва і праці, запроваджені наказом № 132/10 від 26 травня 2024 року, у томі числі і стосовно ОСОБА_1 .

У своїй заяві від 13 липня 2020 року позивачка також посилалась на недотримання підприємством в період коронавірусної хвороби СОVID-19 вимог санітарних норм та правил, своєчасного здійснення профілактичних заходів, спрямованих на попередження шкідливої дії факторів трудового процесу, збереження здоров`я працівників, що є порушенням п.5.1.2. Колективного договору, а також не забезпечення працівників засобами індивідуального та колективного захисту та інше.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (в редакції від 16 березня 2020 року) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-19» рекомендовано центральним і місцевим органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям забезпечити організацію позмінної роботи працівників, а за технічної можливості - також роботи в режимі реального часу через Інтернет.

Згідно п. 5.1.2. Колективного договору, адміністрація зобов`язалася у разі необхідності відповідно до діючих норм і нормативів, безкоштовно забезпечувати

працівників спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту.

Для забезпечення виконання постанови КМУ, наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 26 березня 2020 року № 19/10-АГ з наступними змінами, внесеними наказами ДП «Адміністрація морських портів України» : від 3 квітня 2020 року № 24/10-АГ, від 24 квітня 2020 року, № 27/10-АГ, від 7 травня 2020 року № 30/10-АГ затверджено перелік працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», яким доручається виконувати роботу, визначену трудовим договором у період з 23 березня 2020 року по 22 травня 2020 року, вдома (с.с.120-122 т.6).

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивачки, що відповідачем не було надано суду належних доказів у підтвердження своїх посилань на те, що до переліку працівників апарату управління ДП «АМПУ», які виконували свою роботу вдома, була включена і позивачка.

Разом з цим, видання зазначеного наказу підтверджує, що кількість працівників апарату управління відповідача, які перебували на своїх робочих місцях у період введеного карантину, було значно зменшено, що могло сприяти запобіганню розповсюдженню інфекції, а позивачка не надала суду докази у підтвердження наявної необхідності для забезпечення її спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту та докази звернення до відповідача про забезпечення цими засобами.

Також позивачкою не було надано доказів, що у зв`язку із не забезпеченням її відповідачем індивідуальними засобами захисту відповідно положень п. 5.1.2. Колективного договору, настали для неї негативні наслідки, які можуть бути підставою для висновку про наявність підстав для звільнення позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У своїй заяві від 13 липня 2020 року позивачка посилалась на порушення відповідачем права працівників на отримання заробітної плати та зазначала, що у порушення умов колективного договору за період її роботи в ДП «АМПУ» їй не виплачувалася квартальна премія.

Згідно з пунктом 3.3.1 Колективного договору, у питаннях матеріального заохочення за результатами праці адміністрація зобов`язалася з метою матеріального стимулювання працівників у збільшенні прибутку і підвищення рентабельності підприємства, забезпеченні безпосереднього зв`язку премій за результатами праці кожного працівника, закріплення кваліфікованих кадрів і зміцнення трудової дисципліни здійснювати преміювання, встановлювати доплати і надбавки та виплачувати винагороди згідно з окремими Положеннями та переліками доплат і надбавок.

Пунктом 3.3.5 Колективного договору визначено проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «Адміністрація морських портів України», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України.

Згідно п. 2 Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «Адміністрації морських портів України», яке є додатком 9 до Колективного договору, преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за основним результатом діяльності проводиться за підсумками роботи ДП «АМПУ» за місяць та за квартал.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Положення, розмір премії працівників визначається виходячи з фінансового стану Підприємства відповідно до пункту 4 цього Положення (але не менше ніж 50%) та встановлюється наказом ДП «АМПУ». Підставою для виплати квартальної премії є дані статистичної та бухгалтерської звітності підприємства за звітний квартал (с.с.146-149 т.1).

Відповідно до частини 1 статті 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати

додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Частина 2 статті 97 КЗпП України визначає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

У постанові від 9 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішені спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок i доплат, потрібно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюється дія зазначених нормативно-правових актів, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках i за умов, передбачених цими актами. З мотивів браку грошових коштів у здійсненні зазначених виплат може бути відмовлено в тому разі, коли їх виплата обумовлена в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

За змістом пункту 3.3.5 Колективного договору, заохочувальні виплати, у тому числі і квартальні премії, виплачуються в залежності від фінансових можливостей ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно листа в.о. голови ДП «АМПУ» від 23 листопада 2020 року на адвокатський запит Дьоміна Д.С. , починаючи з 3 кварталу 2017 року по 2020 рік премії усім працівникам за підсумками роботи за квартал наказами ДП «АМПУ» не призначалися та не нараховувалися (с.с.66-67 т.5).

Під час судового розгляду позивачкою не було надано доказів, що відповідачем нараховували квартальні премії іншим працівникам, окрім неї.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача зазначав, що у зазначений позивачкою період накази про преміювання не видавалися, тому премія не нараховувалася всім працівникам апарату управління.

Вказані доводи не були спростовані позивачкою. Також позивачкою не було надано доказів та не наведено обставин, що відповідач за своїм фінансовим положенням та з урахуванням прибутків, мав фінансову можливість здійснювати виплату премій.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідач не мав безумовного обов`язку сплачувати позивачці квартальні премії, умовами Колективного договору визначено, що виплата премії залежить від фінансового становища підприємства, суду не надано доказів, що за своїм фінансовим становищем відповідача мав можливість виплачувати премії, або виплачував квартальні премії окремим працівникам, порушуючи права позивачки, тому підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача квартальної премії у розмірі 1 052 645грн апеляційний суд не встановив.

Крім цього, у заяві від 13 липня 2020 року позивачка посилалася на відсутність умов праці, необхідних для успішного виконання покладених на працівників обов`язків та для зростання продуктивності праці працівників, оскільки з моменту функціонування підсистеми електронного документообігу, в ДП «АМПУ» не підготовлено відповідного проекту внутрішнього нормативного документу, яким були б визначені особливості

організації електронного документообігу із застосуванням електронного цифрового підпису. Також позивачка зазначала, що при підписанні наказу від 27 березня 2020 року «Про виконавську дисципліну», керівником відповідача не враховані норми КЗпП України та Правил внутрішнього трудового розпорядку щодо порядку притягнення працівника до відповідальності за порушення трудової дисципліни.

Разом з цим, під час судового розгляду позивачкою не було обґрунтовано, як саме відсутність зазначеного нею внутрішнього документу порушує її трудові права. Також під час судового розгляду не було встановлено, що наказом № 264-к від 27 березня 2020 року позивачка була притягнена до відповідальності за порушення трудової дисципліни і на неї було накладено дисциплінарне стягнення.

Крім того, позивачкою зазначений наказ оскаржений не був.

Посилання у заяві на перешкоджання роботодавцем законній діяльності профспілок, оскільки відповідач не надав відповіді на звернення, запити, вимоги профспілки, на думку колегії суддів, не є підставою для звільнення позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки суду не було надано доказів, що вказані звернення стосувалися захисту порушених трудових прав саме позивачки. Також суду не надано доказів, що профспілка оспорювала неправомірні дії ДП «АМПУ» з приводу не реагування на її запити, звернення та вимоги.

Також суду не надано доказів, що не надання відповіді на звернення профспілки, перешкоджало законній діяльності профспілки, членом якої є позивачка.

Крім вищезазначених обставин, у позовній заяві, обґрунтовуючи наявність підстав для її звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивачка посилалася на те, що відповідач безпідставно не надав їй щорічну оплачувану відпустку відповідно до її заяв від 13 липня 2020 року та від 7 серпня 2020 року, а також не здійснив оплату листків непрацездатності з 1 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з 4 травня 2020 року по 29 травня 2020 року, з 18 червня 2020 року по 10 липня 2020 року.

Відповідно до частини 10 статті 10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом, і доводиться до відома всіх працівників.

При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

З наданих суду документів встановлено, що наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 2 січня 2020 року № 06-к затверджено графік відпусток працівників апарату управління ДП «АМПУ» на 2020 рік, згідно якого дата початку відпустки ОСОБА_1 погоджена з 19 жовтня 2020 року. З вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, у визначеному законом порядку ОСОБА_1 його не оскаржувала.

Листом від 26 червня 2020 року № 17 професійна спілка персоналу ДП «Адміністрація морських портів України» повідомила відповідача, що погоджує зміни до графіка відпусток позивачки, зроблених на підставі її заяви.

Листом від 16 липня 2020 року в.о. голови ДП «АМПУ» повідомив голову профспілки персоналу ДП «АМПУ», що відпустка ОСОБА_1. буде надана відповідно до затвердженого графіку (с.с.125-126, 127, 130 т. 6).

Підстави перенесення щорічної відпустки на вимогу працівника визначені у статті 11 Закону України «Про відпустки». Заява ОСОБА_1 від 13 липня 2020 року не

містить посилань на підставі, передбачені зазначеною нормою, для перенесення щорічної відпустки.

Посилання позивачки у позовній заяві на порушення відповідачем терміну її письмового повідомлення про час надання відпустки, не є підставою для висновку про порушення відповідачем права ОСОБА_1 на перенесення щорічної відпустки, оскільки частиною 10 статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачений обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Враховуючи, що початок щорічної відпустки ОСОБА_1 був затверджений наказом з 19 жовтня 2020 року, станом на дату подання заяви від 13 липня 2020 року, а також заяви від 7 серпня 2020 року, відповідач не мав обов`язку виконувати положення частини 10 статті 10 Закону України «Про відпустки».

Частина 1статті 3 Закону України «Про відпустки» передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Оскільки відповідач вважав відсутніми підстави для звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно її заяви від 13 липня 2020 року, позивачці правомірно було відмовлено у наданні відпустки з наступним звільненням.

Твердження позивачки у позовній заяві, що на час її подання відповідач письмово не повідомив її про дату початку відпустки не пізніше, ніж за два тижні до встановленого графіком терміну, а також не надав їй відпустку з 19 жовтня 2020 року та не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення згідно Колективного договору, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів звернення до відповідача із заявою про надання відпустки з 19 жовтня 2020 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Крім того, положеннями статті 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону) є підставою для перенесення щорічної відпустки на вимогу працівника на інший період.

Позивачка не надала суду докази звернення до відповідача із заявою про перенесення щорічної відпустки після 19 жовтня 2020 року на інший період у зв`язку із невиконанням відповідачем положень частини 10 статті 10 Закону України «Про відпустки».

За таких обставин, колегія суддів вважає що доводи позивачки про порушення відповідачем норм, які передбачають право працівника на відпустку, є безпідставними.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження позивачки, що комісією із страхування у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності апарату управління ДП «АМПУ» у порушення вимог ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відмовлено в оплаті наданих нею листків непрацездатності з 1 квітня по 30 квітня 2020 року, з 4 травня по 29 травня 2020 року, з 18 червня 2020 року по 10 липня 2020 року без зазначення причин такої відмови, оскільки листом від 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про часткову відмову у призначенні матеріального забезпечення, а саме з 16 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з 14 травня 2020 року по 29 травня 2020 року, з 4 липня 2020 року по 10 липня 2020 року згідно листа Фонду соціального страхування України від 14 серпня 2020 року. Також у листі було зазначено, що позивачка має право оскаржити відмову у призначенні матеріального забезпечення у встановленому порядку. Проте, позовна заява не містить доводів незаконність прийнятого рішення, а також позовних вимог про скасування прийнятого комісією рішення та стягнення виплат.

За таких обставин, підстав вважати, що відповідачем були порушені трудові права позивачки на отримання щорічної відпустки та повну оплату листків непрацездатності, апеляційним судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що під час апеляційного розгляду доведено, що у ДП «Адміністрація морських портів України» мало місце введення змін в організації виробництва і праці та відповідно ДП «АМПУ» мало право змінити істотні умови праці позивачки, також колегія суддів вважає, що позивачкою не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження порушення відповідачем колективного договору та трудових прав позивачки, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача припинити трудовий договір з ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги, видачею копії наказу про звільнення та заповненої трудової книжки з відповідним записом.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Під час апеляційного розгляду не було доведено порушення відповідачем трудових прав позивачки, а відтак правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційний не вбачає.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 522,40грн. Понесені судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року

скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: професійна спілка персоналу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконною відмови у звільненні з роботи, зобов`язання вчинити дії, стягнення премії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» судовий збір у сумі 2 522грн 40коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук