КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5600/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/32609/21

17 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвоката Павленка Сергія Валерійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» (далі - ТОВ «Інстафінанс») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 25 вересня 2020 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та працював начальником фінансового відділу, що підтверджується трудовим договором 25/09/20-1.

Наказом від 09 вересня 2021 року №160-к- його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.На час звільнення працював на посаді начальника фінансового відділу, тобто, на посаді, яка відповідно до наказу №159/1-к Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» від 07 липня 2021 року «Про скорочення чисельності та штату працівників» підлягала скороченню.

Зазначав, що з наказом №159/1-к від 07липня 2021 року про скорочення чисельності та штату працівників був ознайомлений 12 липня 2021 року, про що зазначено на копії наказу №159/1-к від 07 липня 2021 року. Також цього дня він отримав письмове попередження про наступне вивільнення № 1 від 07 липня 2021 року та наказ від 09 вересня 2021 року №160-к- про припинення трудового договору (контракту). Отже, усі вище зазначені документи були ним підписані 12 липня 2021 року.

Вказував, що наказ від 09 вересня 2021 року №160-к- про припинення трудового договору (контракту) він вимушений був підписати 12липня 2021 року під моральним тиском та погрозами керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс». Незважаючи на вимоги законодавства про наступне вивільнення, працівників персонально повинні попереджати про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці, відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП, факт його попередження та видача наказу про звільнення відбулись одним днем - 12 липня 2021 року. Таким чином, відповідачем було порушено ч.1 ст. 49-2 КЗпП, а саме: встановлений термін для попередження про вивільнення працівника не пізніше, ніж за два місяці, не було дотримано.

Про фіктивність проведення скорочення чисельності та штату працівників, на переконання позивача,свідчить той факт, що за час проведення скорочення штатної структури була скорочена лише одна посада начальника фінансового відділу, яку він обіймав.

Вказував, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідач зобов`язаний був запропонувати йому вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які з`являються протягом 2 місяців і які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Однак, відповідачем не було запропоновано йому список вакантних посад у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» від 12 липня 2021 року, зайняття яких можливо за умови наявності відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня з дотриманням вимог довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, хоча прийом нових співробітників в фінансовий відділ Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» здійснювався.

Посилаючись на те, що його звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України було проведено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, позивач вважав, що наявні підстав для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також вказував, що у зв`язку з його звільненням із займаної посади він зазнав великого стресу, значних душевних страждань, так як втратив єдине джерело заробітку та не має змоги забезпечував свою родину та себе, у зв`язку з чим погіршився його стан здоров`я (хронічного захворювання - хронічної обструктивної легеневої хвороби, що проявляється в бронхоектазії лівої легені, все це призводить до ускладнення дихання, раптової втрати свідомості), який значною мірою впливає на подальший пошук нової роботи та працевлаштування. Внаслідок чого йому було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінив у розмірі 3 980 грн, яка складається із: консультації лікаря пульмонолога х 2 - 1460 грн; МЗКТ органів грудної клітини -1500 грн; спірографія - 600 грн; аналіз крові розгорнутий - 420 грн.

З огляду на вищевикладені обставини, позивач ОСОБА_1 , збільшивши розмір позовних вимог, просив суд: поновити його на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» з 10 вересня 2021 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 210 667,06 грн; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» нна його користь моральну шкоду у розмірі 3 780,00 грн.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» з 10 вересня 2021 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 210 667,06 грн, за вирахуванням визначених законом податків та зборів.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь держави судовий збір в розмірі 1816,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» з 10 вересня 2021 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу у розмірі 20 186,34 грн, за вирахуванням визначених законом податків та зборів, піддано негайному виконанню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» - адвокат Павленко Сергій Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо правомірності поновлення позивача на роботі не відповідають положенням чинного законодавства та висновкам Верховного Суду України та за наявності іншого рішення в якому вже встановлені обставини, які підтверджують правомірність дій відповідача при звільненні позивача, яке набрало законної сили, вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 210 667,06 грн, не підлягають задоволенню.

Зазначає, що місцем роботи позивача у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було не основним. Позивач обіймав посаду за сумісництвом.

Позивачу не пропонувалися інші посади на підприємстві, оскільки у період часу з 07.07.2021 року по 09.09.2021 року вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю позивача у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» були відсутні. На підтвердження вказаних обставин відповідачем було додано перелік вакантних посад, які були відкриті станом на вказаний період.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач був зобов`язаний запропонувати всі наявні на підприємстві вакансії не відповідає положенням чинного законодавства та висновкам Верховного Суду.

Звертає увагу на те, що питання щодо наявності або відсутності на підприємстві відповідних вакансій за відповідною спеціальністю чи професією позивача, вже було вирішено у судовому рішенні (рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2022 року), яке було підтримано апеляційним судом (постанова Київського апеляційного суду від 23.02.2023 року), а враховуючи те, що робота позивача у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» була за сумісництвом та паралельно позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФК «Дінеро» та Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЮК «Дія- Актив», позивач звертався з аналогічними позовами та тотожними вимогами і обґрунтуваннями щодо його звільнення з вказаних товариств, то, відповідно, сторона відповідача вважає, що обставини щодо наявності або відсутності вакансій у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» за відповідною професією чи спеціальністю позивача, вже з`ясовані та не підлягають повторному з`ясуванню та доказуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвоката Павленка Сергія Валерійовича залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року - без змін.

Зазначає, що під моральним тиском та погрозами керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» з усіма наказами, а саме: наказ № 159/1 -к від 07.07.2021 року про скорочення чисельності та штату працівників;наказ №159/2-к від 07.07.2021року про попередження працівника про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату; письмовим попередження про наступне вивільнення № І від 07.07.2021 року; наказом від 9 вересня 2021 року № 160-к- про припинення трудового договору (контракту) він був ознайомлений та ним вони підписані в один день-12.07.2021року.

Таким чином, відповідачем було порушено ч.1 ст. 49-2 КЗпП, а саме,встановлений термін для попередження про вивільнення працівника не пізніше, ніж за два місяці не було дотримано. Чинне законодавство не передбачає виключень щодо строку попередження працівника про наступне звільнення не менш, ніж за 2 місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідач повинен пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, що встановлено ч. 3 ст. 49-2 КЗпП.

Як вбачається з матеріалів справи будь - яких вакантних посад йому не пропонувалося та матеріли справи не містять доказів відмови позивача від них.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Тому відповідач не виконав обов`язок щодо надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день його звільнення, таким чином порушивши вимоги статті і 49-2 КЗпП України.

В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю « Інстафінанс» адвокат Шевченко Дмитро Валерійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задволенння, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було укладено трудовий договір.

ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника фінансового відділу за сумісництвом.

01.04.2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було підписано додаткову угоду до трудового договору від 25.09.2020 року № 25/09/20-1, якою працівнику встановлено посадовий оклад у розмірі 80 745,34 грн. на місяць з урахуваням усіх податків, з місячною заробітною платою 20 186,34 грн (0,25 ставки).

Наказом №159/1-к від 07.07.2021року, у зв`язку з раціоналізацією штатної структури посад Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», з 9 вересня 2021 року скорочено посаду начальника фінансового відділу.

Наказом №159/2-к від 07.07.2021року «Про попередження працівника про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату» доручено підготувати письмове повідомлення про наступне вивільнення начальника фінансового відділу ОСОБА_1 з подальшим врученням повідомлення про наступне вивільнення до 09.07.2021року.

З повідомленням про заплановане вивільнення від 07.07.2021 року № 1 ОСОБА_1 ознайомився 09.07.2021, про що свідчить його особистий підпис.

Наказом від 09 вересня 2021 року №160-к- позивача звільнено із займаної посади - начальника фінансового відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату на підставі наказу № 159/1-к від 07.07.2021 «Про скорочення чисельності та штату працівників».

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомився 09.09.2021 року, про що свідчить його особистий підпис.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців, і які існували на день звільнення.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України вимог статті 49-2 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року відповідає.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі N 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 638/14165/21 зазначила, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини третьої статті 49-2 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

З урахуванням викладеного, Об`єднана палата у постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 638/14165/21 відступила від висновку щодо застосування норм права (абзац 3 частини четвертої статті 277 ЦК України, частина перша статті 91 ЦК України, частина перша статті 94 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 175/3508/21 (провадження № 61-11562св21) та зробила висновок про те, що: «За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачем, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» відбулося скорочення посади начальника фінансового відділу, яку обіймав позивач, а також, що позивач був попереджений про майбутнє скорочення його посади за два місяці.

Проте, відповідачем не дотримано вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця.

Виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник повинен бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур.

Як вбачається з переліку відкритих вакансій Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», що був наданий представником відповідача до відзиву на позовну заяву, вакантними у період з 07.07.2021 по 09.09.2021 було ряд вакансій.

Проте, з пояснень представника відповідача та наданих суду доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що жодна із вказаних у даному переліку вакантних посад позивачу не пропонувалась. Представник відповідача вказану обставину в суді першої інстанції обгрунтовував тим, що ці вакантні посади не відповідали професії чи спеціальності позивача, а тому йому не пропонувались.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги в цій частині представник відповідача посилався на ці ж обставини, проте доказів на підтвердження вказаних доводів не надав.

Позивач та його представник в суді апеляційної інстанції заперечували проти вказаних доводів представника відповідача посилаючись на те, що в наданому відповідачем перліку вакантних посад є посади, які відповідають його освіті, спеціалізації та стажу роботи, проте вони не були запропоновані позивачу.

З метою перевірки вказаних доводів сторін в цій частині судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідача та долучено до матеріалів справи копії посадових інструкцій посад, які були вакантними у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» у період з 07.07.2021 року по 09.09.2021 року, а саме:

фахівця відділу з примусового стягнення проблемних боргів. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу юридичну освіту, стаж роботи в галузі стягнення боргів до одного року (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: проводить роботу по реалізації спеціальних програм знижок і бонусів, інших акцій для клієнтів Товариства; забезпечує режим збереження комерційної та іншої таємниці Товариства; забезпечує щомісячне виконання плану по поверненню заборгованості клієнтами перед Товариством; забезпечує виконання плану по якості дзвінків; забезпечує телефонне інформування клієнтів, які мають заборгованість перед Товариством та продаж продукту Товариства з метою врегулювання протермінованої заборгованості та повернення коштів Товариства, відповідно до прийнятої в Товаристві технології та методики; особисто приймає рішення з приводу методів ведення переговорів, розміру необхідної інформації, яка доводиться до клієнта, але в такому, який не обмежує його прав відповідно законодавства (п.3.1);

фахівця відділу з врегулювання проблемних боргів. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вишу освіту відповідного напрямку підготовки, стаж роботи в галузі стягнення боргів до одного року (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: надає всю необхідну інформацію за запитом клієнта, щодо розміру боргу, каналів погашення боргу, строку заборгованості; проводить роботу по реалізації спеціальних програм знижок і бонусів, інших акцій для клієнтів Товариства; забезпечує режим збереження комерційної та іншої таємниці Товариства; забезпечує щомісячне виконання плану по поверненню заборгованості клієнтами перед Товариством; забезпечує виконання плану по якості дзвінків; забезпечує телефонне інформування клієнтів, які мають заборгованість перед Товариством та продаж продукту Товариства з метою врегулювання протермінованої заборгованості та повернення коштів Товариства, відповідно до прийнятої в Товаристві технології та методики; особисто приймає рішення з приводу методів ведення переговорів, розміру необхідної інформації, яка доводиться до клієнта, але в такому, який не обмежує його прав відповідно законодавства (п.3.1).);

фахівця відділу контролю якості. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу освіту відповідного напрямку підготовки та має стаж роботи не менше ніж 1 рік в сфері оцінки та контролю якості спеціалістів контакт центрів (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: тестує професійні якості співробітників; контролює дотримання стандартів якості роботи працівників Товариства; перевіряє заявки по верифікації, прослуховуванню і оцінці дзвінків згідно стандартів якості прийнятих у Товаристві; проводить додаткові аудити з метою покращення якості обслуговування клієнтів працівниками Товариства (п.3.1);

менеджера (управителя) зі збуту відділу з продажів. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу економічну освіту, стаж роботи не менше ніж 1 рік в сфері продажу фінансових послуг (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: виконання щомісячного плану продажу послуг товариства; підтримка і розвитока актуальної клієнтської бази Товариства; консультації клієнтів з асортименту продуктів Товариства (п.3.2);

фахівця відділу конвертації клієнтів управління з маркетингу. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу освіту або незакінчену вищу освіту з менеджменту та маркетингу, стаж роботи в галузі роботи з клієнтами до одного року (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: консультація клієнтів по технічним питанням і процесу подачі заявки на кредит; допомога клієнту заповнити заяву на кредит на сайті в особистому кабінеті; виконання планів по конверсії клієнтів; виконання планів по якості дзвінків; оцінка КЛН повинна бути не нижче 92% (п.3.1);

менеджера (управителя) з маркетингу відділу маркетинпу управління з маркетингу. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу освіту відповідного напрямку підготовки, стаж роботи в галузі маркетингу не менше ніж 3 роки (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: підключення максимальної кількості мереж і прямих вебів; підбір найкращого трафіку і веб в середині мереж, щоденний моніторинг статистики в редакція на зниження/збільшення показників (п.3.1);

головного інженера з компютерних систем управління ІТ. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу технічну освіту та має стаж роботи не менше ніж 3 роки в сфері інформаційних технологій (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: надання співробітникам необхідних вказівок, проведення консультацій та розяснень з питань повязаних з роботою оргтехніки та програмного забезпечення; підвищення рівня кваліфікації роботи на ПК працівників Товариства; забезпечення захисту інформації та інформаційної безпеки у Товаристві; забезпечувати працездатний стан компютерної техніки, локальної обчислювальної мережі, преаційних систем, системного і прикладного програмного забезпечення; проводити діагностику і профілактику з метою виявленням і усунення можливих причин виходу техніки із ладу (п.3.1);

фахівця відділу з досудового врегулювання. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вишу освіту, без вимог щодо стажу роботи (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: підготовка документів за розрахунками заборгованості за кредитними договорами клієнтів; розгляд та надання відповідей на письмові звернення клієнтів; формування та відправлення пакетів документів, розгляд та падания відповідей на письмові звернення кліснтів (п.3.2);

аналітика операційного та прикладеного програмного забезпечення управління IT. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вишу технічну, економічну або аналітичну освіту та має стаж роботи не менше ніж 2 роки в сфері імформаційних технологій (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: управління процесом розробки; розробка технічних завдань постановка завдань, контроль виконання, визнання пріоритетів (п.3.2);

фахівця відділу клієнтської підтримки. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вищу освіту відповідного напрямку підготовки, стаж роботи не менше ніж 1 рік в сфері обслуговування клієнтів та продажу фінансопих послуг (п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: прийом і обробка вхідних дзвінків та надання клієнтам довідкової інформації, що стосусться вартості, асортименту та умов продуктів та послуг Товариства; підтримка та розвиток наявної кліснтської бази Товариства (п.3.2);

начальника відділу контролю якості. Згідно посадової інструкції на вказану посаду призначається особа, яка має вишу освіту відповідного напрямку підготовки та має стаж роботи не менші ніж 2 роки в сфері навчання персоналу та контролю якості роботи спеціалістів контакт центрів, із яких не менше ніж один рік досвід на керівних посадах(п.1.3). Основні посадові обов`язки зокрема, але не виключно: планування та забезпечення регулярного моніторингу, контролю якості та оцінки персоналу згідно діючих критеріїв; оцінка, організація регулярних тестувань для працівників підрозділів; відповідальність за перевірку тестування і надання зворотнього зв`язку керівникам підрозділів за результатами тестування (п.3.2).

17.06.2024 року ОСОБА_1 було надано пояснення, до яких долучено копію належного йому диплому спеціаліста серії НОМЕР_1 , а також посадову інструкцію начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро».

З вказаного диплому вбачається, що ОСОБА_1 у 2000 році отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит» та здобув кваліфікацію економіста.

Дослідивши додатково надані позивачем та відповідачем та долучені до справи докази, прояснення учасників справи, колегія суддів встановила, що відповідно до кваліфікації та наявного стажу роботи ОСОБА_1 , з урахуванням його освіти та стажу роботи, могла бути запропонована вакантна посада менеджер (управитель) зі збуту відділу з продажів Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», оскільки позивач має вищу економічну освіту, стаж роботи 1 рік 9 місяців на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», що є менеджерською (керівною) посадою і має досвід у сфері продажів фінансових послуг та на вказаній посаді готував плани реалізації фінансових послуг, розробляв ідеолологію продажу фінансових послуг, планових завдань, підвище рентабельності фінансових послуг.

Також, ОСОБА_1 могла бути запропонована вакантна посада фахівця відділу з досудового врегулювання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», оскільки для зайняття вказаної посади роботодавець вимагає лише наявність вищої освіти (без конкретизації спеціалізації) та відсутні вимоги щодо стажу роботи, в свою чергу, позивач має вищу економічну освіту, стаж роботи 1 рік 9 місяців на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та на вказаній посаді виконував планування, керування та вдосконалення роботи з капіталом (включаючи дебіторську заборгованість), у тому числі організація та проведення погашення боргів (у т.ч. примусового стягнення проблемних боргів).

Також, ОСОБА_1 могла бути запропонована вакантна посада фахівця відділу клієнтської підтримки Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», оскільки позивач має вищу економічну освіту, стаж роботи 1 рік 9 місяців на посаді начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», та має досвід у сфері продажу фінансових послуг, розробки методології продажу фінансових послуг і планових завдань, підвищення рентабельності фінансових послуг та міг розробляти методологію продажу фінансових послуг та продуктів Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс».

Проте, матеріали справи не містять, відповідачем заперечується та не надано належних та допустимих доказів з яких би чітко вбачалося, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» взагалі пропонувалися позивачу будь - які вакантні посади, як і не надано доказів відмови позивача від них.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 607/2071/17 (провадження № 61-2752св19) зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період».

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац третій пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період (пункт 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати час (пункт 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що наказом від 09 вересня 2021 року №160-к- позивача звільнено згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України з посади начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс».

Встановивши незаконність звільнення позивача з посади начальника фінансового відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», суд першої інстанції обґрунтовано поновив ОСОБА_1 на вказаній посаді.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції послався на довідку про середню заробітну плату позивача, надану відповідачем та підставно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 210 667,06 грн, в межах заявлених позовних вимог.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку оцінює у 3980 грн з наступного розрахунку: консультація лікаря пульмонолога х 2 = 1460 грн; МЗКТ органів грудної клітини = 1500 грн; спірографія = 600 грн; аналіз крові розгорнутий = 420 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди грунтуються на доводах та доказах понесення ним матеріальних витрат на оплату вартості: консультації лікаря пульмонолога х 2 = 1460 грн.; МЗКТ органів грудної клітини = 1500 грн.; спірографія = 600 грн.; аналіз крові розгорнутий = 420 грн.

Вказані докази підтверджують факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди, завданої внаслідок оплати вартості консультацій лікаря та медичних обстежень. Будь-якого причинно - наслідкового зв`язку між звільненням та зазначеними витратами не встановлено.

Відтак, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не пропонувалися інші посади на підприємстві, оскільки, у період часу 07.07.2021 року по 09.09.2021 року вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю позивача у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» були відсутні, колегія суддів відхиляє, так як вони спростовані дослідженими судом доказами. Як зазначалося вище, Об`єднана палата у постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 638/14165/21 відступила від висновку щодо застосування норм права (абзац 3 частини четвертої статті 277 ЦК України, частина перша статті 91 ЦК України, частина перша статті 94 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 175/3508/21 (провадження № 61-11562св21) та зробила висновок про те, що: «За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Доказів виконання вказаного обовязку та пропозиції відповідачем позивачу всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду попередження про наступне звільнення і існували на день звільнення, Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» не надано та матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що місце роботи позивача у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було не основним, позивач обіймав посаду за сумісництвом, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Жодний чинний нормативно-правовий акт України не містить норми права та/або хоча б застереження про те, що на працівників, які працюють за сумісництвом не поширюються положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України та їх можна звільняти, не дотримавшись вимог вказаної статті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвокатом Павленком Сергієм Валерійовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвоката Павленка Сергія Валерійовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвоката Павленка Сергія Валерійовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» адвоката Павленка Сергія Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: