ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 643/9704/23

провадження № 22-ц/818/1346/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені та середнього заробітку за період затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» на заочне рішення Московського районним судом м. Харкова від 04 грудня 2023 року постановлене суддею Мельниковою І.Д.

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 105993,94 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 27104,96 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 140752 гривні, судові витрати на правову допомогу в суму 14700 гривень та сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Московського районним судом м. Харкова від 04 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати в розмірі 133098 гривень 90 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.05.2023 року по 30.09.2023 року включно в сумі 82330,97 грн. Виплату середнього заробітку провести за вирахуванням податків та зборів. Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору сумі 823,36 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» на користь держави судовий збір в розмірі 2684,00 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що населений пункт, де розташоване підприємство с. Гонтарівка, було окуповане з 24.02.2022 року, оскільки територіально розташоване поблизу державного кордону. В подальшому, село Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було звільнено ЗСУ 12 вересня 2022 року Наразі, територія с. Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12.09.2022 року включена Наказом Мінреінтеграції від 20 лютого 2023 року № 56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 13.08.2023 основним видом діяльності Відповідача є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Таким чином, здійснення господарської діяльності для відповідача з 24.02.2022 року є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії російської федерації та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Апелянт, наголошує що мав право на відтермінування виплати заробітної плати у зв`язку з окупацією території, на якій перебуває підприємство, і після повного відновлення роботи підприємства зобов`язане виплатити нараховану позивачеві заробітну плату в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні проведений не був, позивачка має право на отримання заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку.

Такі висновки суду першої інстанції в неповній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27 лютого 2020 року по 01 травня 2023 року, працювала на посаді провідного бухгалтера (з 27.02.2020 року по 02.03.2020 року) та виконувала обов`язки головного бухгалтера (з 03.03.2020 року по 01.05.2023 року).

Згідно до наказу №130-к від 28.04.2023 року, ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням з 01.05.2023 року.

Під час перебування в трудових відносинах заробітна плата нараховувалась, але не виплачувалась в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на день звільнення утворилась заборгованість, яка виплачена не була.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка наголошувала, що в день звільнення довідка про заборгованість по заробітній платі їй видана не була також не було проведено повний розрахунок при звільненні.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті ст.97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У відповідності до вимог ч. 1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки позивачці не виплачувалася.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до вимог статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачкою доказів, а також даних про відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано.

Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виплати позивачу заборгованості або інший розмір заборгованості.

Даних на спростування розрахунку заборгованості відповідач суду не надав.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 133098,90 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судова колегія зазначає наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Установивши при розгляді справи що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Разом з тим судова колегія звертає увагу на наявність форс мажорних обставин та наявності підстав для звільнення від відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільнені, з огляду на таке.

Так, 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила.

Разом з тим форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від самого обов`язку виплати зарплати. Тобто, за першої ж нагоди, як тільки підприємство відновить свою діяльність, роботодавець повинен виплатити працівникам усі суми невиплаченої своєчасно зарплати.

Отже, якщо у роботодавця немає об`єктивної можливості вчасно виплачувати працівникам заробітну плату через війну, то такого роботодавця не буде притягнуто за це до відповідальності. При цьому невиплата зарплати не допускається, можливе лише відтермінування її виплати через форс-мажор.

Можливість застосування форс-мажору у трудових відносинах підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15. У даній справі суд дійшов висновку, що затримка проведення розрахунків по оплаті праці відбулася не з вини роботодавця, а через настання обставин непереборної сили в зоні АТО, що підтверджувалось висновком Торгово-промислової палати.

При цьому, важливо, що сам по собі факт засвідчення ТПП України форс-мажору автоматично не звільняє роботодавця від відповідальності за невиплату зарплати.

Населений пункт, с. Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було окуповане з 24.02.2022 року. Підприємство перебуває на території зазначеного населеного пункту та територіально розташоване поблизу державного кордону України та Російської Федерації.

Село Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було звільнено ЗСУ 12 вересня 2022 року.

Наразі територія с. Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12.09.2022 року включена Наказом Мінреінтеграції від 20 лютого 2023 року № 56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 13.08.2023 основним видом діяльності Відповідача є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Таким чином, здійснення господарської діяльності для відповідача з 24.02.2022 року є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії російської федерації та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Згідно загально відомих відомостей та наявної на сайті Харківської обласної військової адміністрації інформації, населені пункти які перебували в окупації, та розташовані в них земельні ділянки можуть бути заміновані (близько 500000 га землі).

Оскільки основним видом діяльності відповідача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових і насіння олійних культур, судова колегія вбачає наявність форс мажорних обставин, які призвели до неможливості здійснювати діяльність та своєчасно виплачувати заробітну плату.

Таким чином підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні, оскільки відсутня вина відповідача.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

З урахуванням вищевказаного, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 369, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районним судом м. Харкова від 04 грудня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повне судове рішення виготовлено 10.04.2024 року.