ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 грудня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/1003/24

Головуючий у першій інстанції Пархомчук Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1536/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів 85 889,73 грн інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав у позику грошові кошти в сумі 13 100 доларів США. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, відповідно до якого у разі невиконання позичальником умов кредитного договору відповідачка несе солідарну відповідальність. Оскільки відповідачі обумовлені наведеним правочином зобов`язання належним чином не виконували, судовим рішенням з них стягнуто заборгованість за кредитом у сумі 139 373,96 грн, яку ні добровільно, ні примусово боржниками не сплачено.

Позивач зазначав, що законодавством визначено обов`язок боржника сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України, що вважається особливою мірою його відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення солідарно з відповідачів 65 739,69 інфляційних втрат та 20 150,04 грн 3 % річних на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», яке на законних підставах набуло право такої вимоги.

Наголошував на тому, що позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних втрат та 3 % річних 01 травня 2017 року. Ураховуючи зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Законів України № 540-IX від 30 березня 2020 року та № 2120-IX від 15 березня 2022 року, позовну давність щодо стягнення спірних сум, починаючи з 02 квітня 2020 року, законодавцем продовжено, а позивачем не пропущено.

Ухвалою Корюківського районного суду від 19 червня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід судді Корюківського районного суду Пархомчук Т.В.

Ухвалою Корюківського районного суду від 04 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Пархомчук Т.В. залишено без розгляду.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційні втрати і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 85 889,73 грн; 6 500 грн витрат, понесених позивачем на правову допомогу, та 3 028 грн витрат зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі Іваненко М.М., посилаючись на упередженість та необ`єктивність головуючої по справі судді, вважав неможливим розгляд нею справи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, що зумовило його звернення з двома заявами про її відвід, до розгляду яких суд підійшов поверхнево, оскільки не мотивував, в чому проявляється необґрунтованість заявленого відводу.

Скаржник зазначає, що рішенням Щорського районного суду від 06 червня 2022 року у справі за його позовом до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», приватного нотаріуса Рички Ю.О. визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, виданий за заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 513 451,13 грн (справа № 736/1027/21). Підставою подання наведеного позову стало донарахування за минулий період та стягнення з відповідача за виконавчим написом нотаріуса інфляційних втрат та 3 % річних на суму 374 077,17 грн, що становить різницю між сумою стягнутої судом кредитної заборгованості (139 373,96 грн) та сумою після донарахувань станом на 06 червня 2022 року (513 451,13 грн). Таким чином, позивач вже намагався стягнути з нього за виконавчим написом різні нарахування на значну суму у 374 077,17 грн і зараз намагається за тим же зобов`язанням додатково стягнути грошові кошти.

Наголошує на помилковості висновку районного суду про те, що в наведеній вище справі розглядалося лише питання протиправності винесення виконавчого напису і не з`ясовувалася правомірність вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення сум інфляційних нарахувань та 3 % річних. Такий висновок грубо суперечить ст. 61 Конституції України, відповідно до якої подвійне стягнення за тим же зобов`язанням недопустимо.

ОСОБА_1 вважає необґрунтованими твердження позивача щодо невиконання ним судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, зважаючи на те, що після його ухвалення у 2009 році відповідач ще кілька років сплачував банку кредитні кошти, а отже наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних є невірним, що районним судом проігноровано.

Звертає увагу суду на те, що за усталеною практикою Верховного Суду трирічна позовна давність до вимог про стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України має починати свій перебіг після набрання законної сили рішенням суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Указує, що за позицією Європейського суду з прав людини інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати, в тому числі, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому. Наведене вище залишилося поза увагою районного суду, наслідком чого стало задоволення позову у зв`язку з наявністю судового рішення по кредитних зобов`язаннях майже п`ятнадцятирічної давності.

Вважає помилковими посилання районного суду на висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 та від 14 лютого 2024 року у справі № 757/3421/21, оскільки обставини та правовідносини у наведених справах і у цій справі не є подібними.

У наданому відзиві ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», заперечуючи проти доводів апеляційної скарги та вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву ґрунтуються на тому, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника, так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, що відповідає усталеній практиці розгляду Верховним Судом справ такої категорії.

Представник позивача зазначає, що Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року та «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року запроваджено механізм, за яким позовна давність на період дії карантину та воєнного стану продовжується на строк дії таких обставин. Оскільки позовна давність відраховується з 01 травня 2017 року дати нарахування інфляційних втрат та 3 % річних та, враховуючи зміни до ЦК України, внесені наведеними вище законами, строк позовної давності щодо стягнення спірних сум, починаючи з 02 квітня 2020 року законодавцем продовжено та станом на дату подачі позову не пропущено.

Звертає увагу, що при визначенні базової суми для обчислення нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, остаточною є сума, наведена у судовому рішенні, яке набрало законної сили (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц). Крім того, відсутність на виконанні виконавчих листів не позбавляє нового кредитора на пред`явлення вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 та від 14 лютого 2024 року у справі № 757/34217/21.

У відзиві позивач указав орієнтовну суму судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Відповідачкою ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

04 листопада 2024 року до суду надійшла заява ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», в якій позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а рішення суду змінити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні втрати та 3% річних як особливий вид відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання входить до складу цього зобов`язання, і стягнення з боржника суми основного боргу за рішенням суду не позбавляє кредитора права на відшкодування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зважаючи на приписи ст. 553, 554 ЦК України та положення договору поруки, суд зазначив про обґрунтованість пред`явлення позовних вимог, як до ОСОБА_1 , як основного боржника, так і до ОСОБА_2 , як поручителя за кредитним договором.

Районний суд, пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, указав, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тому твердження ОСОБА_1 про те, що строк позовної давності в даному випадку обмежується трьома роками з дня набрання рішенням суду про стягнення заборгованості законної сили, є безпідставними. Зважаючи на приписи п. 12, 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, суд констатував, що позовна давність охоплюються строком за три роки до вступу в дію ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, і до моменту введення в Україні режиму воєнного стану, тобто строк позовної давності починається з 02 квітня 2017 року і обмежується 24 лютого 2022 року, та позивачем не пропущений.

Суд указав, що позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення з відповідачів заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, відтак з дати ухвалення рішення суду валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість в гривневому еквіваленті є правомірним. Визнав недоречним посилання ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду від 06 червня 2022 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки вказаним рішенням розглядалося лише питання протиправності винесення виконавчого напису і жодним чином не розглядалася правомірність вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення сум інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 22 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 36-05/06/17/11/407/2008/039, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 13 100 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних на строк до 21 лютого 2018 року. Пунктом 1.5 договору передбачено, що надання кредиту відбувається лише за умови надання позичальником відповідного забезпечення виконання своїх зобов`язань по цьому договору, а саме підписання та нотаріального оформлення договору іпотеки нерухомого майна (а.с. 6-7).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 22 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 36-05/06/17/13/40/2008/039-1, відповідно до умов якого відповідачка у разі невиконання ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань стає солідарним боржником та відповідає перед банком у повному обсязі всім належним їй майном та особистими грошовими коштами (а.с. 8).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року задоволено позов ВАТ КБ «Надра» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 139 373, 96 грн (а.с. 41-42). Зі змісту рішення вбачається, що стягнута заборгованість виникла за кредитним договором від 22 лютого 2008 року № 36-05/06/17/11/407/2008/039. Рішення суду набрало законної сили 07 грудня 2009 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року відмовлено ПАТ КБ «Надра» у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виданого на виконання рішення суду у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (а.с. 48).

Судом в наведеній ухвалі встановлено, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 139 373, 96 грн, набрало законної сили 07 грудня 2009 року, строк пред`явлення його до виконання становить 3 роки, тобто до 07 грудня 2012 року. Виконавчий лист по вказаній справі був отриманий уповноваженим представником банку 05 лютого 2014 року. Суд констатував, що заявником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження поважності причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання протягом встановленого законом часу після набрання рішенням суду законної сили. Крім того, заявник отримав виконавчий лист майже через 2 роки і 2 місяці після сплину передбаченого законом трьохрічного строку з дня набрання рішенням законної сили.

23 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір № GL48N718070_I_5 про відступлення прав вимоги, зокрема, щодо кредитного договору № 36-05/06/17/11/407/2008/039 від 22 лютого 2008 року.

03 червня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. вчинено виконавчий напис № 1128 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла за іпотечним договором від 22 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» в забезпечення за кредитним договором № 36-05/06/17/11/407/2008/039 від 22 лютого 2008 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_5. Стягнення заборгованості проводилося за період з 01 липня 2018 року до 03 червня 2021 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року задоволено заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та замінено сторону виконавчого провадження первісного стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року у справі № 2-10016/09 (а.с. 11-13).

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2022 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 03 червня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстрований за № 1128, за заявою стягувача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 513 451,13 грн (а.с. 43-47).

Згідно з наданим позивачем розрахунком інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 65 739,69 грн, а сума 3 % річних за цей же період складає 20 150,04 грн (а.с. 9-10).

Звернувшись з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових сум, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» посилалось на те, що законодавством визначено обов`язок боржника сплатити інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання, тому відповідно до положень ст. 625 ЦК України наявні підстави для стягнення з відповідачів 85 889,73 грн.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Згідно з положеннями ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Стаття 514 ЦК України встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за умови переходу права вимоги до нового кредитора, зобов`язання має виконуватися у тому порядку і у тому самому обсязі, як і зобов`язання перед первісним кредитором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Крім того, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (постанова Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц).

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 139 373,96 грн. На виконання цього рішення видано виконавчий лист, який отримано уповноваженим представником банку 05 лютого 2014 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року відмовлено ПАТ КБ «Надра» у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виданого на виконання рішення суду у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у справі № 2-10016/09.

03 червня 2021 року за заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла за іпотечним договором від 22 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» в забезпечення за кредитним договором від 22 лютого 2008 року. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 06 червня 2022 року наведений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

У травні 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3 % річних та інфляційних втрат у сумі 85 889,73 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, пославшись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості в добровільному порядку не виконано, а позивач на законних підставах набув право такої вимоги.

Колегія суддів ураховує те, що на час звернення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з цим позовом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2009 року про стягнення з відповідачів заборгованості на виконанні в органах ДВС не перебуває. Водночас, за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).

Таким чином, відсутність на виконанні в органах виконавчої служби судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором від 22 лютого 2008 року жодним чином не позбавляє нового кредитора права на пред`явлення вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання відповідачами грошового зобов`язання.

Колегія суддів виходить з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржниками, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ст. 625 ЦК України штрафних санкцій. Аналогічний висновок наведений Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2023 року у справі № 752/9858/21 та від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22.

Оскаржуючи рішення у цій справі, ОСОБА_1 посилається на помилковість висновку районного суду про те, що у справі № 736/1027/21 за його позовом до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», приватного нотаріуса Рички Ю.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягаю виконанню, розглядалося лише питання протиправності винесення виконавчого напису і не з`ясовувалася правомірність вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення сум інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Апеляційний суд погоджується з наведеним висновком, оскільки, визнаючи виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 513 451,13 грн, таким, що не підлягає виконанню, районний суд констатував наявність порушень нотаріуса щодо порядку вчинення виконавчого напису, у зв`язку з чим не вирішував в мотивах судового рішення питання правомірності вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». З наявних у вільному доступі даних з ЄДРСР вбачається, що рішення Щорського районного суду від 06 червня 2022 року, в тому числі й щодо мотивів судового рішення, ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалося.

ОСОБА_1 , стверджуючи про те, що після ухвалення у 2009 році рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором ще кілька років сплачував банку кредитні кошти, у зв`язку з чим наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних є невірним, належних письмових доказів на підтвердження указаних обставин не надав. Отже, його твердження про неправильність проведеного розрахунку є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Суд першої інстанції вірно зазначив, що розглянув справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на пропуску ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» строків позовної давності, що є, на думку відповідача, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом 16 травня 2024 року, в якому просило стягнути передбачені ст. 625 ЦК України штрафні нарахування за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто останнім днем звернення з позовом було 01 травня 2020 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який було скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.

Згідно з п. 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності законодавцем спочатку було продовжено на час дії карантину, а у подальшому зупинено на строк дії воєнного стану. З огляду на те, що строк позовної давності у даній справі спливав 01 травня 2020 року, він припадав на час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і відповідно до наведених вище норм продовжувався до 01 липня 2023 року, коли карантин було скасовано. Банк звернувся з цим позовом 16 травня 2024 року під час дії воєнного стану, з введенням якого 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності було зупинено, отже строки позовної давності позивач не пропустив.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, та необхідність стягнення з них інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 85 889,73 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відводу судді Пархомчук Т.В. та необ`єктивність висновку суду щодо їх відсутності, з огляду на таке.

Підстави для відводу судді визначені ст. 36 ЦПК України.

17 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про відвід судді Пархомчук Т.В., стверджуючи про її упередженість, що може вплинути на рішення у даній справі, зважаючи на порушення суддею процесуального законодавства під час розгляду іншої справи за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Ухвалою від 18 червня 2024 року Корюківський районний суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 , указавши, що наведені у заяві обставини не можуть слугувати підставами для відводу судді як такі, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності, в розумінні ст. 36 ЦПК України. Матеріали заяви ОСОБА_1 передано до канцелярії Корюківського районного суду для передачі іншому судді для вирішення заявленого відводу відповідно до норм ЦПК України.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Пархомчук Т.В. відмовлено з посиланням на відсутність визначених нормами ЦПК України підстав для відводу. Таким чином, подану відповідачем заяву про відвід головуючої судді вирішено в суді першої інстанції відповідно до положень, визначених ст. 36-40 ЦПК України, що регулюють питання відводу складу суду. Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі відповідач не навів інших передбачених законом вмотивованих підстав, з огляду на які апеляційний суд дійшов би висновку про обґрунтованість заявленого відповідачем відводу.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат.

Оскаржуваним рішенням з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача в солідарному порядку стягнуто 6 500 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3 028 грн судового збору. Проте, апеляційний суд звертає увагу, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, сплачені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19, від 24 березня 2021року у справі № 462/2077/17.

Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, стягнувши наведені судові витрати в рівних частинах з кожного з відповідачів, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Чміль Ю.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 02/01-24від 02 січня 2024 року (а.с. 162-163) та ордеру серії АЕ № 1325327 від 24 жовтня 2024 року (а.с. 161).

За змістом розділу 1 договору, укладеним між адвокатським бюро «Юлії Чміль» в особі керуючого Чміль Ю.В. та позивачем, предметом договору є, в тому числі, представництво та захист інтересів клієнта у судах всіх інстанцій під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства. Надання правової допомоги здійснюється у формі надання правової інформації, консультацій, роз`яснень з правових питань; складення звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів.

Розділом 3 договору визначені ціна договору та порядок оплати. Так, вартість наданих юридичних послуг бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги відповідно до тарифів, вказаних в додатку № 1 до договору та виставляє клієнту відповідний рахунок (п. 3.1 договору). Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку від бюро. Такий рахунок за вибором адвоката може бути надіслано поштовою кореспонденцією та/або електронним листом на електронну поштову скриньку клієнта. Рахунок вважається отриманим клієнтом з моменту його надходження до поштового відділення, яке обслуговує адресу місця проживання (реєстрації) клієнта та/або з моменту надходження електронного листа на електронну поштову скриньку клієнта (п. 3.2 договору). За результатами надання юридичної допомоги адвокатом складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість. (п. 3.5 договору).

У матеріалах справи наявний акт про надання правничої допомоги № 2910-24 від 20 жовтня 2024 року до договору від 02 січня 2024 року, згідно з яким адвокатом було надано позивачу послугу зі складання відзиву на апеляційну скаргу, вартість якої становить 5 000 грн (а.с. 166). Копії рахунку адвоката або доказів оплати позивачем наданих правових послуг матеріали справи не містять.

Під час апеляційного розгляду стороною відповідача клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його зменшення не заявлялося.

Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 686/28627/18 зазначив, що витрати на професійну правову допомогу можуть відшкодовуватись незалежно від того, оплачені вони стороною до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, чи будуть оплачені лише в майбутньому.

Крім того, згідно з практичними рекомендаціями «Вимоги щодо справедливої компенсації» (ст. 41 Конвенції), виданих Головою ЄСПЛ відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, суд зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або буде зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання».

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги, що правом апеляційного оскарження судового рішення скористався лише відповідач ОСОБА_1 , зважаючи на наявність акту, що підтверджує обсяг виконаних адвокатом робіт у суді апеляційної інстанції, а порядок оплати наданих послуг визначено умовами договору, колегія суддів вважає необхідним частково задовольнити заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та стягнути на його користь з ОСОБА_1 5 000 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4. ч. 1, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року змінити, виклавши третій та четвертий абзаци резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» по 3 250 грн з кожного у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» по 1 514 грн судового збору з кожного».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49501, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205, ) 5 000 (п`ять тисяч) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко