Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3815/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Леньо В.В., секретар судового засідання Казимірська Н.В., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 липня 2020 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав в борг 1 386 000 грн., що на день передачі грошей відповідало еквіваленту суми 45 000 Євро за курсом, встановленим Національним банку України (1 євро = 30,80 грн.) на дату укладення цього договору.

Пункт 1 договору позики свідчить про реальне виконання цього договору за домовленістю сторін та не потребує іншого підтвердження, оскільки нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. та зареєстрований за № 302.

Позика надавалась строком до 28 липня 2020 р., про що зазначено у п.1 договору позики від 15.07.2020 р.

Відповідно до п. 9 цього договору у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення суми боргу, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю три відсотки річних від простроченої суми .

Позику ні у визначений договором строк, ні на день звернення до суду ОСОБА_4 не повернув, три відсотки річних за прострочення повернення боргу не сплатив, спілкування з приводу необхідності повернення коштів він уникає, його поведінка є вкрай недобросовісною.

Зазначені обставини змусили позивача звернутись за захистом свого права та інтересу до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечуючи обставини та вимоги позову, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.28), доводи якого зводяться до того, що ОСОБА_3 був раніше бізнес-партнером ОСОБА_4 , які у свій час були між собою тісно пов`язаними, у тому числі, ОСОБА_3 мав доступ до особистих документів ОСОБА_4 . Разом з тим, позики у еквіваленті 45 000 євро, що є предметом даної позовної заяви, ОСОБА_4 не отримував, відповідних документів у приватного нотаріуса Петрик Н. В. не підписував. Жодного спілкування ОСОБА_3 з ним з приводу позики за останні роки не було, спілкування з останнім він не уникає. Стверджує, що договір від 15.07.2020 року є підробкою і з даного приводу серед іншого клопотав про проведення почеркознавчої експертизи. За таких обставин, вважає, що позовні вимоги є недоведеними та у їх задоволенні слід відмовити.

Представник позивача адвокат Дубровська О.М., в судовому засіданні підтримала вимоги позову. Пояснила, що доводи відповідача та його представника про те, що ОСОБА_4 не підписував договір є надуманими. Останній, з моменту звернення позивача до суду, вказаний договір не оспорив, із заявою про вчинення кримінального правопорушення до органу досудового розслідування не звертався. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, подано з метою затягування процесу.

За клопотанням сторін судом було витребувано в нотаріуса матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору позики між позивачем і відповідачем. Витребувані матеріали чітко підтверджують факт укладення вказаного договору.

Представник відповідача адвокат Мензак Ю.Ю., в судовому засіданні в режимі відео конференції щодо позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що його довіритель договір позики не підписував, такий договір є підробленим.

Суд, заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.»

Відповідно до ст. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.»

Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.».

Судом, на підставі поданих та отриманих в ході судового розгляду доказів, встановлено, що 15.07.2020 року в м.Ужгород, між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Петрик Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 302.

Відповідно до умов пункту 1 договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 1 386 000 гривень, що є еквівалентом суми 45 000 євро. Позика надана терміном до 28 серпня 2020 року.

Відповідно до умов договроу, таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 28 серпня 2020 року.

Відповідно до п.7 умов договору, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на картковий рахунок ПОЗИКОДАВЦЯ визначений у письмовій вимозі або готівкою у межах міста Ужгород за місцем проживання ПОЗИКОДАВЦЯ.

Згідно з пунктом 9 договору у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми.

За умовами пункту 11 договору у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 даного договору, ПОЗИЧАЛЬНИКОМ готівкою, ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язаний надати ПОЗИЧАЛЬНИКУ заяву, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідчено, про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ за даним договором ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язується також передати ПОЗИЧАЛЬНИКУ примірник даного договору.

Підстави позову зводяться до того, що позичальник ОСОБА_4 , не повернув позикодавцеві ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1 396 000 гривень, що на день підписання цього договору були еквівалентом суми 45 000 євро та 3% річних від простроченої суми.

Заперечення відповідача грунтуються на тому, що останнім заперечується, факт підписання та вказаного договору про надання позики, а відповідно і факт отримання у позику зазначених у договорі грошових коштів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статей 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальним, тому факт передання грошових коштів може підтверджуватися відповідними умовами договору, або в тексті договору сторони повинні зазначити строк передання грошових коштів.

З пункту 4 умов договору вбачається, що сума позики в розмірі 1 386 000 гривень, отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі до моменту підписання даного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Суд вважає доведеним укладення сторонами договору позики та одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 1 386 000,00 грн, оскільки це підтверджується договором, який власноручно підписаний відповідачем ОСОБА_4 .

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (висновок Верховного суду України у постанові від 24.02.2016). Договір позики є чинним, неоспорюваних та у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач стверджує, що саме він підписував договір позики, не заперечував і не заперечує щодо дійсності власного підпису на договорі позики. Тому клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи на думку суду є лише намаганням затягнути розгляд справи, оскільки з моменту звернення позивача з вказаним позовом до суду, відповідач із заявою про вичненння кримінального правопорушення (підробку), до органу досудового розлідування не звертався, укладений договір позики не оспорював.

Доводи відповідача про те, що він не отримував у позику грошові кошти від позивача суд вважає недоведеними, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Підстав ставити під сумнів дійсність цього правочину в суду немає.

Тим більше, що відповідач не надав доказів існування обставин, які б могли свідчити про застосування щодо нього шантажу чи іншого психологічного тиску.

На переконання суду, якщо б відповідач не бажав укладати договір позики з позивачем, то міг би його не підписувати, відмовитися від нього чи оспорити його.

Разом із тим, обставини справи свідчать, що воля відповідача була направлена саме на отримання позики, що підтверджується підписанням ним самого договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова нотаріально посвідчена форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, які надані учасниками справи, та витребувані судом за клопотанням відповідача, суд дійшов висновку про те, що відповідач не надав належні і допустимі докази повернення суми боргу.

Так, за умовами пункту 11 договору у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 даного договору, ПОЗИЧАЛЬНИКОМ готівкою, ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язаний надати ПОЗИЧАЛЬНИКУ заяву, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідчено, про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ за даним договором ПОЗИКОДАВЕЦЬ зобов`язується також передати ПОЗИЧАЛЬНИКУ примірник даного договору.

Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо застосування статті 545 ЦК України суд констатує, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Судом встановлено, що відповідач належними доказами не довів повернення позики позивачеві, боргове зобов`язання за укладеним договором позики від 15.07.2020 року не виконав.

Наведені обставини спростовують аргументи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, не доведені належними та допустимими доказами, передбаченими порядком виконання позичальником грошового зобов`язання за укладеним договором.

Тому, суд вважає доведеними підстави, що викладені у позовній заяві.

Порушене право позивача ОСОБА_3 підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача суми боргу з відповідача відповідно до заявлених позовних вимог.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умова договору, відповідно до пункту 9 сторони визначили, що у разі прострочення виконання зобов`язання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ за даним договором, ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язаний сплатити ПОЗИКОДАВЦЮ три проценти річних від простроченої суми.

У зв`язку із викладеним, суд приходить до переконання, що із відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Наведене передбачено статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Повно та всебічно з`ясувавши повідомлені позивачем обставини, які знайшли підтвердження поданими позивачем письмовими доказами, суд вирішив, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в підтвердженому розмірі 13420,00 грн.

Керуючись ст.1046-1049,1050 ЦК України,керуючись ст. 4,10,76,259,264-265,268 , 273 ,365 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором про надання позики від 15.07.2020 року у розмірі 1917601,67 гривень (один мільйон дев`ятост сімнадцять тисяч шістсот одну гривень 67 копійок), що складається з:

- 1770570 гривень (один мільйон сімсот сімдесят тисяч п`ятсот сімдесят гривень), що є еквівалентом 45000 Євро борг за договором позики;

- 147031,67 гривень (сто сорок сім тисяч тридцять одна гривень 67 копійок) три відсотки річних.

Стягнути із ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) понесені позивачем судові витрати, а саме: 13420 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 04.04.2024 року. Повний текст рішення виготовлено 08.04.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо