Єдиний унікальний номер судової справи: 490/5397/24
Номер провадження: 22-ц/812/1888/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Нетідової С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2024 року, постановлену під головуванням судді - Чулупа О.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Коханенко Ольги Григорівни про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и л а:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації.

Позов обґрунтовує тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року, яке змінено постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року на його користь стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2014 року у розмірі 885 336,90 грн та заборгованість за договором позики від 27 лютого 2015 року у розмірі 61 558,58 грн.

На виконання вказаного рішення суду 07 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 946 894 грн.

З метою уникнення звернення стягнення на майно, ОСОБА_3 04 серпня 2017 року уклав договір дарування за реєстровим №596, за яким безоплатно передав у власність належну йому частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 36483085 від 04 серпня 2017 року).

Позивач звертає увагу на те, що вказана нерухомість вже була відчужена ОСОБА_3 ще під час дії заходів забезпечення позову у вигляді арешту, накладених судом в межах розгляду іншої цивільної справи за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування серія та номер 596 від 04 серпня 2017 року про безоплатну передачу частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907) із власності ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 , як такий що містить ознаки фраудаторного. Зобов`язати приватного нотаріуса Коханенко О.Г. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:36483085 від 04 серпня 2017 року та внести запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за рішенням від 04 серпня 2017 року, індексний номер:36483085.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2024 року, в якій ухвалою того ж суду від 29 липня 2024 року виправлено описку, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907).

22 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив скасувати заходи забезпечення позову по справі у вигляді арешту на нерухоме майно - частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907).

В обґрунтування клопотання зазначав, що договору дарування від 04 серпня 2017 року серія та номер 596 про безоплатну передачу вказаного вище нерухомого майна із власності ОСОБА_3 у його власність, який позивач просить визнати недійсним не існує. Власником вказаного майна він є на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коханенко О.Г. від 04 серпня 2017 року № 596, за яким його мати - ОСОБА_4 безоплатно передала йому у власність вказане вище нерухоме майно. Наявність арешту на належне йому майно порушує його право власності та може ускладнити вільне володіння і користування ним, зокрема, проводити ремонтні роботи, які розпочато влітку 2024 року та може потягнути негативні наслідки у вигляді втрати грошових коштів вже сплачених будівельникам за виконання ремонтних робіт обмежених часом.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2024 року у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що предметом розгляду вказаної справи є визнання недійсним договору дарування серії та номер 596 від 04 серпня 2017 року про безоплатну передачу частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907) із власності ОСОБА_3 у власність ОСОБА_5 .

Ухвала суду, якою було накладено арешт на спірне майно містить посилання на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 червня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частка нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), право власності виникло на підставі договору дарування № 596 від 04.08.2017 року ( оспорюваний договір). Питання наявності підстав для забезпечення позову та співмірність застосованих заходів забезпечення позову, вже вирішено. Відповідачем ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2024 року не оскаржувалась. Будь-яких інших підстав для скасування заходів забезпечення позову заявником не наведено. Ураховуючи те, що розгляд справи № 490/5397/24 не завершено, рішення за результатами розгляду позовних вимог ОСОБА_2 судом не ухвалено, а відтак клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову є необґрунтованим.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, поставлену без дослідження всіх обставин справи та доказів наданих ним як власником майна з огляду на те, що у справі в якій забезпечено позов шляхом накладення арешту на належне на праві власності нерухоме майно, відсутній предмет спору (фізично не існує договору дарування, що оспорюється позивачем), просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання про скасування заходів забезпечення позову, скасувавши арешт, накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2024 року з урахуванням виправлених описок ухвалою від 29 липня 2024 року на нерухоме майно частка нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним доведено зміну фактичних обставин і умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову, а також те, що відпала необхідність у забезпеченні позову, в якому відсутній предмет позову, що є очевидним. ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи заяву про скасування заходів забезпечення позову уваги не звернув та не проаналізував наведені в заяві доводи, не надав жодної правової оцінки наданим письмовим доказам, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, яким безпідставно порушуються його право власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача - адвоката Нетідову С.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Інші учасники справи повідомлені належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх скасування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Частиною першої статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в спорах про зняття арешту з майна» роз`яснено судам, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому, із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто, сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як передбачено частинами 6-9 статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі №705/4132/19, забезпечення позову в цивільному процесі є одним з інститутів цивільного процесу, що сприяє реалізації конституційних прав завдання цивільного судочинства, яким, згідно зі статтею 3 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Регламентації інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному праві присвячені статті 149-159 ЦПК України.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.

Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами першою, четвертою, дев`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Отже, забезпечувальні заходи застосовуються та скасовуються судом шляхом ухвалення процесуального рішення - ухвали.

Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень, встановлених забезпеченням позову.

Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.

Поряд з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18).

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Коханенко О.Г. про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації.

25 червня 2024 року позивачем була подана заява про забезпечення позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2024 року, в якій ухвалою того ж суду від 29 липня 2024 року виправлено опискувжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно - частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 червня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частка нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), право власності виникло на підставі договору дарування № 596 від 04 серпня 2017 року (оспорюваний договір). За такого накладення арешту на вказане вище нерухоме майно буде співмірним із заявленими позовними вимогами, невжиття таких заходів може істотно ускладнили и або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з заявою про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою того ж суду від 27 червня 2024 року з урахуванням виправлених описок, у вигляді накладення арешту на 1/2 частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907).

Звертаючись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що договору дарування від 04 серпня 2017 року серія та номер 596 про безоплатну передачу вказаного вище нерухомого майна із власності ОСОБА_3 у його власність, який позивач просить визнати недійсним не існує. Власником вказаного майна він є на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коханенко О.Г. від 04 серпня 2017 року №596, за яким ОСОБА_4 - його мати безоплатно передала йому у власність вказане вище нерухоме майно.

Так, згідно наданої відповідачем копії договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. 04 серпня 2017 року за реєстровим номером № 596, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 . Майно, яке є предметом цього договору, належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу частки нежитлових приміщень, посвідченого 20 грудня 2014 року Полонкою Ю.С., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №270.

Отже, з наданих доказів (оспорюваного договору) не вбачається порушення прав позивача ОСОБА_2 як кредитора саме відповідачем ОСОБА_3 , як боржником, оскільки з договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. 04 серпня 2017 року за реєстровим номером №596, який позивач просить визнати недійсним, не вбачається належність ОСОБА_3 як боржнику нерухомого майна - частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), яке безоплатно передав у власність ОСОБА_1 за вказаним договором.

За такого, наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно - частки нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 .

На зазначене вище, суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 послався на те, що питання наявності підстав для забезпечення позову та співмірність застосованих заходів забезпечення позову вже вирішено.

Разом з тим, суд першої інстанції, постановляючи 27 червня 2024 року ухвалу про забезпечення позову керувався лише Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 червня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частка нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67, 8 кв.м. на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3 , що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907) на підставі договору дарування № 596 від 04 серпня 2017 року (оспорюваний договір), копія якого в матеріалах справи на той час була відсутня.

За таких обставин, ухвала суду на підставі п.п.1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову - задовольнити.

Скасувати арешт на нерухоме майно - частку нежитлових приміщень салону-перукарні з нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 67,8 кв.м., на першому поверсі житлового будинку за літ. А-3, що розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38455907), накладений ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року.