Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.06.2024 Справа №607/9340/24 Провадження №2/607/2293/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.,

з участю секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 01.03.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 194.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 01.03.2012 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У даному шлюбі у них народились двоє дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Сімейне життя у них з відповідачем не склалось, а їхні сімейні відносини з часом стали погіршуватись, між ними часто відбувались сварки, вони перестали цікавитись інтересами один одного та втратили відчуття поваги. На даний час шлюбі відносини між ними припинились та позивач не бажає їх продовжувати. Враховуючи обставини, які склалися фактично, збереження шлюбу позивач вважає неможливим, а тому просить шлюб розірвати.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.05.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, проте подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку:

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , громадянин Туреччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 01.03.2012 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №194.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 25.07.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1717 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 12.07.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1556.

Згідно інформації наданої 09.05.2024 Управлінням державної міграційної служби України у Тернопільській області, на запит суду, громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документований 30.12.2014 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , строком дії безстроково, та має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання не приймалось.

Згідно із ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (із змінами та доповненнями).

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 й ратифікованої Україною в 1973 році, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 (із змінами та доповненнями) та Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 (зі змінами та доповненнями).

Так, статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави.

Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічна за своїм змістом стаття 24 Сімейного кодексу України також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені.

Розглядаючи справу, суд упевнився в тому, що шлюб, який просить розірвати сторона позивача, укладений з відповідачем, який, зокрема, є громадянином Республіки Туреччина, зареєстрований на території та за законами України.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як:

1) визначення застосовуваного права;

2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб;

3) підсудність судам України справ з іноземним елементом;

4) виконання судових доручень;

5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Послідовний аналіз вказаних правових норм надає суду можливість зробити висновок про те, що це рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом.

Так, згідно із пунктом 7 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Оскільки сторони зареєстрували шлюб на території України, що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб, втрата почуття взаємної поваги та взаєморозуміння, що потягнула за собою неможливість подальшого їх спільного життя, збереження шлюбу і сім`ї в цілому мали місце на території України, ця справа підсудна національним судам, зокрема, Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, за місцем проживання позивача та зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Частинами 1, 2, 3 ст. ст. 104, 105, 110, 114 Сімейного кодексу України передбачається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Оскільки під час судового розгляду справи достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам позивача, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, спільне бажання розірвати шлюб, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, які втрачені сторонами, суд, з огляду на наведене, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу й вважає за можливе та необхідне позов задовольнити.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 104, 105, 110, 112, 114, 115 Сімейного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 01.03.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 194.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 25.06.2024.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддяН. Р. Кунець