Справа № 703/966/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Биченка І.Я.

за участю

секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

представника позивача - адвоката Самофала В.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

установив:

ОСОБА_2 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що 17 листопада 2002 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Рішенням суду від 09 лютого 2024 року цей шлюб розірвано.

За час шлюбу вони з чоловіком придбали житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та розташовану за цією адресою земельну ділянку площею 0,0687 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При цьому, договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача.

Вказане нерухоме майно позивач мала намір поділити у добровільному порядку, але на даний час сторони не досягли згоди щодо його поділу.

З урахуванням наведено позивач просить суд поділити між нею і відповідачем вказане майно шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 його частину.

24 квітня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому ОСОБА_1 висловив свою незгоду із пред`явленими до нього вимогами та зазначив, що за час проживання у шлюбі було придбане майно, а саме однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Квартира була придбана за його з позивачем кошти та за кошти його батьків. Згодом батьки дружини запропонували обміняти вказану однокімнатну квартиру на їх трьохкімнатну квартиру, що і було зроблено. Він, як власник однокімнатної квартири, переписав її на матір позивача. Відповідач стверджує, що його колишня дружина приховала той факт, що у трикімнатній квартири є і його частка від однокімнатної квартири. Будинок, який просить поділити позивач, за твердженням відповідача, був придбаний за позичені у його батьків кошти. ОСОБА_1 просив врахувати, що з грудня 2023 року по жовтень 2024 року ним було перераховано на картковий рахунок позивача 178704 грн., які також є спільними коштами і підлягають розподілу. А тому просив під час розподілу майна врахувати наявність суцільно-спільної власності, придбаної під час шлюбу частки трикімнатної квартири та накопиченої суми у розмірі 178704 грн. та розділити заборгованість за будинок.

02 травня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якому позивач наголосила на тому, що ОСОБА_1 , зазначаючи про необхідність поділу нібито іншого спільного майна, повинен надати відповідні докази на підтвердження того, що це майно дійсно було набуте в період шлюбу, що воно є спільною власністю подружжя, та що це мано наявне було на момент припинення спільного ведення господарства. Позивач просила врахувати, що їй не відомо коли та за яких умов була виготовлена відповідачем розписка про отримання в борг коштів та жодних доказів на підтвердження куди були витрачені ці кошти відповідач не надав. Щодо коштів у сумі 178704 грн., то зазначила, що вказані кошти були перераховані відповідачем на її рахунок ще під час їх спільного проживання і вони витрачались в інтересах сім`ї.

06 травня 2024 року до суду надійшли заперечення на відзив, де ОСОБА_1 деталізував порядок набуття у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та додатково зазначив, що окрім перерахованих ним 178704 грн., він ще перерахував позивачу 40415 грн. аліментів на утримання дітей за рішенням суду. А тому, 178704 грн. не були використані на потреби родини. Крім того, позивач у справах про стягнення аліментів стверджувала, що вони не проживали однією сім`єю з вересня 2023 року. З урахуванням наведеного просив визнати майном, нажитим в шлюбі: 2/3 квартири АДРЕСА_3 ; кошти, які були передані ним на зберігання позивачу у сумі 178704 грн; борг, який виник при придбанні будинку АДРЕСА_1 у сумі 10000 доларів США.

Ухвалою від 22 березня 2024 року суд залишив позовну заяву без руху у зв`язку з недоплатою позивачем судового збору.

Ухвалою від 09 квітня 2024 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 21 травня 2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

У судове засідання з`явились представник позивача адвокат Самофал В.І. та відповідач ОСОБА_1 .

Представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив його задоволити з наведених у ньому підстав.

Відповідач пояснив, що необхідно ділити все майно, яке було придбане ним і позивачем у період шлюбу з урахуванням боргових зобов`язань.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 листопада 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження та не заперечується сторонами.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2024 року по справі № 703/19/24, що набрало законної сили 12.03.2024, цей шлюб розірвано.

За відомостями з Державного реєстру речових прав за ОСОБА_1 26 грудня 2013 року зареєстровано право власності на два об`єкта нерухомого майна, а саме на: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_4 та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку площею 0,0687 га, кадастровий номер :03:004:0011, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Право власності було зареєстровано на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 26.12.2013 приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрованих в реєстрі за № 3584 та 3585.

За відомостями про складові частини об`єкта нерухомого майна до складу домоволодіння АДРЕСА_1 входять: житловий будинок А,а,а(1), сарай-літня кухня Б,б,б(1), погріб п/д, огорожа 1-5, колодязь Г, замощення І.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначеними нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 фактично не заперечував факт придбання спірного будинку та земельної ділянки у період шлюбу, лише зазначив, що вони були придбані за взяті ним у борг кошти. На підтвердження викладеного надав копію розписки, датовану 10.12.2023, за умовами якої він зайняв кошти в сумі 10 тисяч доларів у ОСОБА_3 та зобов`язався їх повернути за вимогою.

Суд зазначає, що придбання нерухомого майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна, не змінює статус спільності набутого під час шлюбу майна.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18.

Щодо висловленого відповідачем у відзиві та запереченнях прохання про визнання спільним майном подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 та грошових коштів в сумі 178074 грн.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа реалізує своє конституційне право на судовий захист, пред`являючи до суду позовну заяву.

Водночас, відзив це процесуальний документ, у якому відповідач викладає свої заперечення проти позову та їх матеріально-правові й процесуальні підстави. У запереченні ж відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Таким чином, викладені відповідачем у відзиві та запереченнях прохання щодо поділу іншого майна (в тому числі і боргових зобов`язань), не охопленого позовними вимогами ОСОБА_2 , не ґрунтується на вимогах закону і можуть бути підставою для його звернення до суду з окремою позовною заявою. Наразі, предметом спору є лише будинок АДРЕСА_1 та розташована за цією адресою земельна ділянка. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог.

Приєднані відповідачем до відзиву та заперечень докази суд до уваги не бере, оскільки вони не стосуються предмету спору і додані ним на підтвердження викладених у вказаних процесуальних документах прохань.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу що є предметом спору. А тому, і будинок, і земельна ділянка відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки позивача та відповідача у цьому майні є рівними. Відтак, позов ОСОБА_2 підлягає до повного задоволення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до платіжних інструкцій від 05 та 28 березня 2024 року ОСОБА_2 сплатила 5000 грн. 00 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом.

Зважаючи на те, що позов підлягає до повного задоволення, понесені позивачем судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

При цьому, від відхиляє посилання відповідача на те, що він звільнений від спалти судового збору у всіх інстанціях з огляду на наступне.

У відзиві на позов ОСОБА_1 зазначив, що звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як учасник бойових дій.

На підтвердження викладеного приєднав до матеріалів справи посвідчення серії НОМЕР_1 від 27 лютого 2024 року, відповідно до якого він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За змістом статті 22 наведеного особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 зазначила, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про судовий збір» в сукупності з частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Позовні вимоги про поділ майна, набутого за час шлюбу, не стосуються пільг, доплат чи інших соціальних гарантій ОСОБА_1 як учасника бойових дій.

Отже, заявлені вимоги позивача не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист саме як учасника бойових дій. Відтак, відповідач не звільнений від сплати судових витрат у межах наведеної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 19.10.2020 у справі №240/934/20.

Докази на понесення позивачем будь-яких інших судових витрат матеріали справи не містять

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 82, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволити повністю.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, до складу яких згідно відомостей з Державного реєстру речових прав вцілому входять сарай-літня кухня Б,б,б(1), погріб п/д, вбиральня В, огорожа 1-5, колодязь Г, замощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0687 га, кадастровий номер :03:004:0011 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, до складу яких згідно відомостей з Державного реєстру речових прав вцілому входять сарай-літня кухня Б,б,б(1), погріб п/д, вбиральня В, огорожа 1-5, колодязь Г, замощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0687 га, кадастровий номер :03:004:0011, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 червня 2024 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя І.Я. Биченко