ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2215/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

27 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2024 року в складі судді Агапова Р.О. у справі № 643/10906/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа п`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання разом зі спадкодавцем, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа п`ята Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання разом зі спадкодавцем.

Позов мотивований тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Шлюб між батьками був розірваний 20 вересня 1967 року, позивач залишився проживати разом з матір`ю.

20 квітня 1968 року мати позивача уклала новий шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З цієї дати вони почали проживати разом. До 1982 року позивач проживав разом з матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

У 1982 році позивач був призваний на військову службу, у зв`язку із чим знятий з реєстрації за спільною адресою проживання, а у 1984 році звільнений із військової служби. Після звільнення з військової служби позивач повернувся проживати до матері, але на той час стосунки між матір`ю та вітчимом погіршилися та вони перебували на стадії розлучення.

29 жовтні 1985 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, квартира по АДРЕСА_2 розміняна на дві однокімнатні. Позивач разом із матір`ю переїхав за адресою АДРЕСА_3 , де зареєстрували своє місце проживання.

31 січня 1992 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали новий шлюб, а в 1994 році вони здійснили обмін своїх однокімнатних квартир на одну двокімнатну кв. АДРЕСА_4 . У той час позивач проживав окремо від батьків та не був зареєстрованим у кв. АДРЕСА_4 .

27 лютого 1998 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приватизовано кв. АДРЕСА_4 та отримано свідоцтво на право власності на житло.

У грудні 2012 року позивач був зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , де фактично ніколи не проживав.

Приблизно у 2016 року мати позивача почала скаржитися на стан здоров`я, та звернулася до нього з пропозицією спільного проживання, бо виникла потреба у сторонньому догляді як за нею, так і ОСОБА_4 . Позивач погодився і з 2016 року почав проживати у меншій із кімнат 2-кімнатної кв. АДРЕСА_4 . За власні кошти почав проводити ремонтні роботи, зокрема санвузла та ванної кімнати, забезпечував ліками та продуктами харчування, готував їжу та здійснював догляд матері та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_3 . Після смерті матері відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частку кв. АДРЕСА_4 , яку успадкував позивач (1/4 частки) та вітчим ОСОБА_4 (1/4 частки). Позивач звернувся у визначений термін до нотаріуса та успадкував 1/4 частки кв. АДРЕСА_4 . Після смерті матері позивач залишився проживати з ОСОБА_4 , за яким продовжував здійснювати догляд до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказує, що за власний рахунок поховав його та організував інші заходи, а саме, поминальні обіди на 9 та 40 днів з дня смерті.

ОСОБА_1 у визначений законом термін подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва на 3/4 належних ОСОБА_4 на час смерті часток у кв. АДРЕСА_4 та видав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1707/02-14 від 31 серпня 2023 року. Підставою для відмови, що випливає зі змісту цього документу, є відсутність родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Зазначає, що на протязі останніх семи років він приймав участь в житті ОСОБА_4 як син, а саме: допомагав йому матеріально, купував одяг, предмети домашнього вжитку, ліки тощо.

Посилаючись на вказане, позивач просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 з 2016 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатніх, достовірних та належних доказів відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_4 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

24 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 з 2016 року проживав разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а з 29 листопада 2021 року, після смерті останньої, удвох зі спадкоємцем. Позивач вів з ними спільне господарство, надавав кошти для спільних витрат, брав участь у витратах на утримання житла, його ремонті. ОСОБА_1 надавалися до позовної заяви фотографії від 1968 року, 1985 року та інше на підтвердження того, що позивач є пасинком спадкодавця, має з ним усталені відносини з 1967 року як батько та син, що вбачається, зокрема, з фото на весіллі позивача - ОСОБА_4 присутній як батько та на фотографії зображений поруч з подружжям та матір`ю у звичайний спосіб фотографування батьків з молодятами. Судом першої інстанції без уваги залишився інший доказ - зазначення у військовому квитку ОСОБА_7 спадкодавця ОСОБА_4 як вітчима. Цей запис зроблено у 1982 році на підтвердження того, що ОСОБА_1 належав до сім?ї ОСОБА_4 та був його пасинком. Зазначеними доказами підтверджується наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 саме усталених відносин як пасинка і вітчима, бо сам факт того, що ОСОБА_1 є дитиною жінки ОСОБА_4 від першого шлюбу підтверджується іншими письмовими доказами - свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб. Крім того, проживання позивача разом з батьками підтверджується показами свідків.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд 27 червня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Харківською міською радою судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 24 травня 2024 року (том 1, а.с. 154).

ОСОБА_1 викликався до суду відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 1, а.с. 162).

20 червня 2024 року від ОСОБА_8 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , на адресу суду надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи через зайнятість в іншому судовому процесі (том 1, а.с. 168).

Посилання адвоката Коротенко О.І. на його зайнятість в іншому судовому процесі за відсутності належних доказів є неспроможними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

З огляду на вищезазначені норми законодавства та обставини встановлені судом, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання адвоката Коротенко О. І.. про визнання поважними причини його неявки в судове засідання та відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представник позивача адвоката, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

До матеріалів справи залучено свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 05 листопада 2013 року, із якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрували шлюб 31 січня 1992 року, про що складено відповідний актовий запис № 61 (а.с. 31).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) належала кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 48,4 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 лютого 1998 року № 5-98-104430, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонд (а.с. 14).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2023 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме 1/2 частки від 1/2 частки у праві власності на кв. АДРЕСА_4 є її син ОСОБА_1 (а.с. 16).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 31 серпня 2023 року № 344781040, ОСОБА_1 є власником 1/4 частки кв. АДРЕСА_4 (а.с. 17).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13 лютого 2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , актовий запис № 1884 (а.с. 27).

З акту на ритуальні послуги КП «Ритуал» ХМР, свідоцтва про поховання вбачається, що організацією та проведенням поховання померлого ОСОБА_4 проводив ОСОБА_1 (а.с. 35-37).

З копії спадкової справи № 165/23 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 вбачається, що за життя заповітів складено не було, свідоцтво про право на спадщину після його смерті будь-якій особі видано не було (а.с. 67- 89).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 серпня 2023 року № 1707/02-14 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 на підставі того, що факт родинних зав`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не підтверджено (а.с. 89).

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що проживає в АДРЕСА_6 та є колишньою дружиною ОСОБА_1 , від якого має сина. Вказує, що спочатку позивач проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_7 , а у 2012 році ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням прописати його у м. Валки. ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання за адресою: АДРЕСА_8 , проте фактично почав жити у батьків. Вказує, що їх спільний син часто бував у дідуся та бабусі ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) та постійно бачив там ОСОБА_1 .

Допитана в суді першої інстанції у якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_9 з 1969 року. Свідок дружила з мамою позивача ОСОБА_3 та постійно бачила ОСОБА_1 за вказаною адресою з 2016 року, де, за словами ОСОБА_10 , позивач проживає і на теперішній час. Вказала, що зі слів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 допомагав батькам та, зокрема, сплачував комунальні послуги.

Допитана в суді першої інстанції у якості свідка ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_10 . Позивач є її сусідом з іншого під`їзду. Вказує, що ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою з 2014-2016 років. Наголошує, що ОСОБА_1 саме проживав, а не приїздив до батьків, оскільки свідок його часто бачила.

Допитаний в суді першої інстанції у якості свідка ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що зустрічався з батьком у дідуся ( ОСОБА_4 ). ОСОБА_1 бачив там постійно. Вказав, що ОСОБА_1 почав постійно жити з батьками приблизно з 2015-2016 років.

Допитаний в суді першої інстанції у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 , пояснив, що зареєстрував місце проживання у Валках для того, щоб не навантажувати оплату комунальних послуг у батьків. З 2012 року почав постійно проживати з батьками. Після смерті матері, допомагав ОСОБА_4 по господарству.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі статті 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки вищевказаним показанням свідків, які відповідачем не спростовані, та які у їх взаємозв`язку свідчать про те, що позивач не менше п`яти років перебував зі спадкодавцем ОСОБА_4 у близьких відносинах, спадкодавець довіряв позивачу ключі від їх спільної квартири, позивач жив в квартирі, опікувався станом здоров`я спадкодавця, забезпечував його харчуванням.

Як повідомила свідок ОСОБА_10 , зі слів матері позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 допомагав батькам та, зокрема, сплачував комунальні послуги. Свідок ОСОБА_11 наголосила, що ОСОБА_1 саме проживав, а не приїздив до батьків, оскільки свідок його часто бачила. Як і допитаний у якості свідка ОСОБА_13 посилався на те, що після смерті матері, допомагав ОСОБА_4 по господарству.

Той факт, що позивач ОСОБА_13 не зареєстрував місце свого проживання разом з ОСОБА_4 не спростовує показання свідків про те, що позивач з 2016 року за пропозицією спадкодавця переїхав проживати до матері та вітчима.

Суд на підставі показань свідків встановив факт піклування та догляду ОСОБА_13 за ОСОБА_4 , але всупереч вимог статті 263 ЦПК України не вмотивував свого рішення з яких підстав він не взяв до уваги показання свідків про те, що відносини позивача зі спадкодавцем мали тривалий характер, принаймні не пізніше 2016 року. Той факт, що свідки приблизно зазначили цю дату, з огляду на значний час, який пройшов після цих подій, є природнім явищем.

При цьому відповідач не надав до суду доказів на спростування показань свідків, а тому у суду не було підстав вважати ці показання недостовірними та недостатніми для висновку про наявність між позивачем та спадкодавцем тривалих сімейних відносин.

Той факт, що позивач не надав до суду документів про ведення ним зі спадкодавцем спільного господарства, не спростовує встановлених судом на підставі показань свідків тих обставин, що позивач повністю опікувався життям спадкодавця, що з огляду на їх тривале спільне проживання, є ознакою ведення спільного господарства.

За таких обставин, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що між позивачем та спадкодавцем виникли відносини, які є більш близькими, аніж надання допомоги одинокій літній людині. З огляду на те, що спадкодавець не переоформлював право користування своєю квартирою на позивача, їх відносини ґрунтувались на довірі та не мали формального характеру.

Крім того, покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_1 стосовно того, що саме позивач сплачував за комунальні послуги проживаючи разом з спадкодавцем, не спростовані.

З урахуванням вищевказаного слід визнати доведеним юридичний факт, що позивач був пов`язаний зі спадкодавцем ОСОБА_4 спільним побутом та взаємними правами і обов`язками - проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відповідно до статті 1264 ЦК України має право спадкування за законом у четверту чергу.

Наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, а відповідач всупереч свого процесуального обов`язку вказаних обставин належними доказами не спростував, заперечень чи пояснень не надав.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа п`ята Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання разом зі спадкодавцем задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 протягом останні п`ять років по день його смерті.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина