Справа № 145/201/22
Провадження № 22-ц/801/915/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 рокуСправа № 145/201/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Речицької Я.О., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козира С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №145/201/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Козира Сергія Володимировича на заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року, яке ухвалив суддя Ратушняк І.О. в Тиврівському районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що 05 грудня 2020 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстрований в реєстрі за №3548.

Продавець у строк до 30 жовтня 2021 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - :03:006:0032, що розташована в АДРЕСА_2 .

На підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 239274 грн. Ще 136400 грн були передані покупцем продавцю на виконання вимог цього ж пункту пізніше. Таким чином, сукупно продавцю було передано 375674 грн.

Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 жовтня 2021 року, так і станом на день подання цієї позовної заяви до суду. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якому має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Також, всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки останній за місцем реєстрації не проживає, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.

Таким чином, позивач просила суд стягнути з відповідача 375674 грн боргу за попереднім договором, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та судовий збір.

Заочним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за попереднім договором в сумі 375674 грн, моральну шкоду в сумі 5000 грн та судовий збір в сумі 3806,74 грн.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, представника ОСОБА_2 адвокат Козир С.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом неповно були з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими і як наслідок, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа була розглянута судом першої інстанції за відсутності належного повідомлення відповідача. Крім того, зазначив, що судом не звернута увага на те, що у відповідача ОСОБА_2 було відсутнє волевиявлення на укладення попереднього договору, а його представник ОСОБА_3 діяв з перевищенням наданих йому повноважень, а відтак не створив для відповідача жодних цивільних прав та обов`язків, а тому позов поданий до неналежного відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки попередній договір є невиконаним щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири у строк до 30 жовтня 2021 року, то у продавця виникає грошове зобов`язання щодо повернення суми авансу.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами першою, другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів.

Згідно із частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Положеннями статті 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Судом встановлено, що 05 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та уповноваженою особою відповідача ОСОБА_3 було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстрований в реєстрі за №3548.

Згідну п.1 вказаного договору, продавець у строк до 30 жовтня 2021 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1010 га, кадастровий номер якої - :03:006:0032, що розташована в АДРЕСА_2 .

На підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 239274 грн.

Ще 136400 грн були передані покупцем продавцю на виконання вимог цього ж пункту пізніше, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою на а.с.9.

Отже, продавцю було передано всього 375674 грн (239274 грн+136400 грн).

Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 жовтня 2021 року, так і станом на день подання позову до суду.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що: «Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Подібні висновки викладено і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Установивши, що основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами у справі укладений не був, а вони лише домовилися, що такий договір буде укладений в майбутньому, у зв`язку з тим, що відповідачем зобов`язання за попереднім договором не виконані, а саме, було порушено вимоги пункту 1 попереднього договору (не передав у власність позивачу з укладанням договору купівлі-продажу квартири), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передані позивачем грошові кошти у сумі 375674 грн за попереднім договором, який є авансом підлягає поверненню.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, який залишився незмінним Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18) та від 17 червня 2021 року у справі №711/5065/15-ц (провадження (№61-18537св19).

Доводи апеляційної скарги в частині того, що у відповідача ОСОБА_2 було відсутнє волевиявлення на укладення попереднього договору та, що його представник ОСОБА_3 діяв з перевищенням наданих йому повноважень, не можуть бути взяті до уваги з огляду на презумпцію правомірності правочину закріплену у ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Отже на час звернення з цією апеляційною скаргою до суду правомірність попереднього договору, укладеного 05 грудня 2020 року та нотаріально посвідченого, не спростована.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 5000 грн, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що скаржник в апеляційній скарзі не вказує в чому полягає незаконність рішення в цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18 (провадження № 61-17721св19)

Доводи апеляційної скарги про не повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції спростовуються матеріалами справи, а саме: судові повістки та документи надсилалися на адресу місця реєстрації ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) та відповідно до повернутих на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримував особисто ухвалу про забезпечення позову із заявою (а.с.47) та ухвалу про відкриття провадження у справі із документами (а.с.49), що свідчить про його обізнаність розгляду справи судом першої інстанції.

Про дату та час розгляду справи 14 лютого 2023 року та 11 квітня 2023 року ОСОБА_2 повідомлявся судовими повістками, які надсилалися судом першої інстанції на адресу місця його реєстрації поштовими конвертами, які повернулися на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.67, 73).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Козира Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.