Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/534/24
Провадження № 2-з/382/4/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 року м. Яготин Бориспільський район Київська область

Яготинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Савчака С.П. без повідомлення учасників розглянувши заяву про забезпечення позову, яка подана ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час перебування у шлюбі з 23 липня 2004 року по 01 квітня 2013 року сторони придбали недобудований будинок АДРЕСА_1 . У період перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти та власною працею позивача повністю закінчили будівництво будинку у 2008 році та почали в ньому проживати, позивач проживав до 2013 року, а відповідачка з дітьми до 2018 року. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16.09.2014 року спірний будинок було визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як недобудований, хоча на той час будівництво будинку було повністю ними завершено. Закінчений будівництвом спірний будинок позивач спільно з відповідачкою намагалися ввести в експлуатацію, однак їм було відмовлено, в зв`язку з чим право власності не було зареєстровано. На даний час право власності на весь спірний будинок, без згоди позивача, зареєстровано за відповідачкою на підставі договору дарування, оскільки, у 2010 році відповідачка приватизувала земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0736 га з кадастровим номером № :06:020:0047, яку у 2014 році подарувала своєму батьку ОСОБА_3 , після чого ОСОБА_3 як забудовник ввів спірний будинок в експлуатацію та зареєстрував на нього право власності та у 2017 році подарував будинок і земельну ділянку відповідачці. В зв`язку з вищевикладеним позивач просить: - витребувати з чужого незаконного володіння, а саме з володіння ОСОБА_2 , розташований по АДРЕСА_2 існуючий індивідуальний житловий будинок садибного типу № НОМЕР_1 з господарськими будівлями і спорудами; - скасувати запис про реєстрацію права власності на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 ; - визнати розташований по АДРЕСА_2 існуючий індивідуальний житловий будинок садибного типу № НОМЕР_1 з господарськими будівлями і спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, за кожним на1/2 ідеальну частку у індивідуальному житловому будинку садибного типу АДРЕСА_2 без реального його поділу; - визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, за кожним на 1/2 ідеальну частку у земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0736 га з кадастровим номером № :06:020:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 без реального її поділу.

Одночасно з поданням позову ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову за якою він просить забезпечити позов шляхом:

- накладенням арешту на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_2 та власником якого є ОСОБА_2 ;

- забороною ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження індивідуального житлового будинку садибного типу АДРЕСА_2 та власником якого є ОСОБА_2 .

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову позивачем зазначено те, що йому стало відомо, що ОСОБА_2 , яка живе у Польщі хоче продати спірний будинок, але згоди на його відчуження від не давав. Заходи забезпечення позову є доцільними та співмірними з заявленими вимогами. Забезпечення позову лише обмежує його власника певний час у можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: - накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; - забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог. предметом спору у цьому випадку є захист права спільної сумісної власності позивача як одного з подружжя на спірне нерухоме майно шляхом визнання недійсним договору дарування відповідачем (другим з подружжя) вказаного нерухомого майна на користь свого батька.

Враховуючи вищевказані обставини, між сторонами існує спір щодо вищезазначеного житлового будинку, який полягає у набутті відповідачем ОСОБА_2 права власності на ввесь будинок, який на думку позивача, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто, майном, яке подружжям набуте за час шлюбу.

Вказане на думку суду, дає підстави для висновку про наявність можливості розпорядитися спірним майном і під час судового розгляду справи, та достатньо обґрунтованого припущення, що майно, яке на думку позивача є спільною сумісною власністю подружжя, на момент звернення з позовом може зникнути.

Суд порівнявши негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (накладення арешту на нерухоме майно) із тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (майно може бути відчужене), з урахуванням законного інтересу, за захистом якого позивач звернулася до суду, та майнових наслідків забезпечення позову, вважає, що такий захід забезпечення позову накладенням арешту на індивідуальний житловий будинок є співмірними із заявленими позивачем вимогами та реально забезпечить позов. Інший захід забезпечення позову про який просить ОСОБА_1 , не є співмірним та може позбавити прав інших осіб, в тому числі органи виконавчої служби вживати заходів щодо підготовки до відчуження після майбутнього скасування арешту майна за зобов`язаннями відповідачки.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 3 статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, у розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що застосування зустрічного забезпечення в цьому випадку не є обов`язком суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з зазначеним заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково.

Керуючись ст. 149-154, 259-261, 351-354, 430 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_2 , номер запису про право власності 23515967, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 255.

В іншій частині заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання нею законної сили.

На ухвалу може бути подано апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ухвали).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Копію цієї ухвали направити на адресу Центру надання адміністративних послуг Яготинської міської ради та Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для виконання, учасникам та їх представникам.

Повна ухвала складена та підписана 28 червня 2024 року.

Суддя Савчак С.П.