Справа № 367/5081/24
Провадження №2-о/367/281/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2024 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області

у складі: головуючого- судді Одарюка М.П.,

за участю: секретаря судового засідання Довгополої І.В.,

заявника ОСОБА_1

свідків ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу № 367/5081/24 за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2024 року заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_4 , який помер близько ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Ворзель, Бучанської міської громади Бучанського району Київської області, під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України під час дії воєнного стану.

Заява мотивована тим, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України введено воєнний стан з 24.02.2022 року. Брат заявника, ОСОБА_4 , був зареєстрований та проживав в селищі Ворзель, Бучанської міської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 . 24 лютого 2022 року розпочалось повномаштабне вторгнення рф проти України. Було окуповано значну частину Київської області, в тому числі і селище Ворзель ( період з 03.03.2022-01.04.2022 відповідно до інформації, викладеної в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22ю12.2022 року. У вказаний проміжок часу, рідний брат заявника, ОСОБА_4 загинів був вбитий з вогнепальної зброї двома пострілами. Окупанти розстріляли його у власному будинку під час відсічі й стримування ОСОБА_4 збройної агресії рф проти України під час воєнного стану. Маючи можливість залишити дім та територію, на якій велись активні бойові дії ОСОБА_4 залишився в місці небезпеки і доєднався до активної громадськості та чинив рішучий опір, таким чином протидіяв агресії рф даючи відсіч збройним силам окупантів та стримуючи військову агресію рф проти України, шляхом оборони власного житла, землі, відстоюючи проукраїнську позицію. Про смерть ОСОБА_4 , що був вбитий в селищі Ворзель, у віці 53 років, Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)10.04.2022 року складено відповідний актовий запис № 7924 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Згідно довідки про причину смерті , ОСОБА_4 помер в селищі Ворзель від проникаючих вогнепальних, кількових поранень грудної клітки. Підставою для звернення до суду з даною заявою є встановлення причинно наслідкового зв`язку між загибеллю ОСОБА_4 та військовою агресією рф, що можливе лише в судовому порядку, а тому заявник змушений звернутися з відповідною заявою до суду.

У судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України - у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся завчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали заяви, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. ст.1,2 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 3 Конституції України визначено: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (ст. 27 Конституції України).

Згідно ст. 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України,Закону України "Про правовий режим воєнного стану"Президентом України виданий Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Також, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Проте, станом на час ухвалення цього судового рішення, російська федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.

Факти збройної (військової) агресії російської федерації відносно України, окупації частини території України, є загальновідомими, закріпленими на державному рівні на підставі нормативно-правових актів, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьоїстатті82 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є рідним братом заявника ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10,14).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2022 року, виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер приблизно 03 березня 2022 року (а.с.11).

Також, згідно довідки про смерть №599 виданої Київським обласним бюро судово медичної експертизи ОСОБА_4 помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Причина смерті проникаючі вогнепальні, кулькові поранення грудної клітини (а.с.13).

Підставою для звернення до суду з даною заявою є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між загибеллю ОСОБА_4 та військовою агресією російської федерації, що можливо лише в судовому порядку, тому при розгляді вказаної заяви суд застосовує відповідні норми ЦПК України.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , пояснили суду, що разом з померлим ОСОБА_4 чинили відсіч та опір агресору. В березні 2022 року, а саме близько 03 березня 2022 року окупанти ввійшли на територію Бучанської міської територіальної громади, в тому числі в АДРЕСА_2 було окуповано військовими російської федерації, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знають що ОСОБА_4 неодноразово висловлював свою проукраїнську позицію та долучався до активістів, що планували здійснити заходи щодо стримування руху окупантів в глиб території України, планував та організовував шляхи відсічі та опору, була створена група у месенджері, де всі учасники групи виготовляли коктейлі Молотова для протидії військовій агресії. Військові російської федерації вирішили усунути ОСОБА_4 з метою мінімізації супротиву з метою швидкого просування та захоплення української території. Росіяни вбили ОСОБА_4 , розстріляли його в його ж будинку, свідок ОСОБА_3 особисто знайшов ОСОБА_4 у його будинку, він був розстріляний та спалений. Під час окупації ОСОБА_4 , окрім спротиву, також допомогав мешканцям найближчих будинків.

Питання щодо можливості встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю особи і збройною агресією російської федерації неодноразово розглядалось Верховним Судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду № 490/6057/19-ц від 05.12.2022 року наведено відступ від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2020 року у справі № 711/7922/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року у справі№ 707/52/17, в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у Конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та ІІІереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року К» 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Від встановлення факту смерті ОСОБА_4 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Ворзель Київської області внаслідок збройної (військової) агресії російської федерації проти України залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого. Тобто, відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами тощо.

Враховуючи наведені обставини і норми Закону, оцінюючи надані докази в їх сукупності, а також те, що Законом не визначено іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між загибеллю людини та військовою агресією рф, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селище Ворзель, Бучанського району, Київської області під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України під час дії воєнного стану.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 27 червня 2024 року.

Суддя М.П. Одарюк