СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18806/22

пр. № 2/759/302/24

19 червня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Марус А.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 16.12.2022 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, яким просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 доходи отримані ОСОБА_4 як фізичною особою- підприємцем так і фізичною особою у період шлюбу які перебували на рахунках АТ «Райффайзен Банк» в сумі 3874630 грн. 00 коп., в порядку поділу майна стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вказаних коштів в сумі 1937315 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову зазначила, що 16.10.2010 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року було розірвано.

Вказала, що ОСОБА_4 з 10.09.2018 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та фактично здійснював господарську діяльність з кодом виду економічної діяльності 69.10 - діяльність у сфері права.

Крім того, вказала, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 як фізичною особою-підприємцем були отримані грошові кошти від здійснення підприємницькою діяльністю в розмірі 339400,00 грн., про що свідчить виписка про рух коштів АТ «Райффайзен Банк» за період з 01.01.2019 року по 31.05.2021 року.

Загалом за період з 01.01.2019 року по 31.05.2021 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 як фізичною особою були отримані грошові кошти в сумі 3535230,00 грн., про що свідчить виписка про рух коштів АТ «Райффайзен Банк».

Зазначені кошти були отримані ОСОБА_4 як винагорода за роботу ОСОБА_4 в іноземній компанії з призначенням платежу «Прибуткові операції клієнта, дата операції, міжнародні».

Вказала, що ОСОБА_4 отримавши грошові кошти від здійснення ним підприємницької діяльності та грошові кошти як винагороду за роботу в іноземній компанії витратив ці кошти не в інтересах сім`ї, а для задоволення потреб та бажань, зокрема на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку було придбано на імя ОСОБА_5 яка являється матір`ю ОСОБА_4 .

Зважаючи на все вище викладене ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою, оскільки вважає свої права порушеними зі сторони ОСОБА_4

17 січня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у цивільній справі за правилами позовного (загального) провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у повному обсязі, посилаючись на подані 24.04.2024 року письмові заперечення.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, допитавши в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , допитавши в якості свідка ОСОБА_4 , всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 16.10.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року у справі № 759/13801/21 було розірвано.

Вказаним рішення суду встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 26.03.2021 року проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть (т.1 а.с. 19).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.12.2022 року ОСОБА_4 з 10.09.2018 року є фізичною особою-підприємцем, вид економічної діяльності 9.10 діяльність у сфері права (основний) (т.1 а.с. 21-23).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами за період з 3 кварталу 2018 року по 3 квартал 2021 року ОСОБА_4 у вказаний період часу працював у ТОВ «Санрайз ЛТД», ТОВ «Інновбудтренд», ТОВ «Прайм Інвест Бізнес», ТОВ «Рен», ПП «Уаселл» та відповідно до поданої податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи та за 2018 рік задекларував дохід в розмірі 233000,00 грн. ( т.1 а.с. 188-190).

Відповідно до інформації Головного управління ДПС у м. Києві ДПС України від 02.05.2024 року податкова звітність за 2019-2021 роки до ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДПС у м. Києві ФОП ОСОБА_4 не подавалась (а.с. 195-196).

Вказане свідчить про те, що в період часу з 2018 року по 2021 рік ФОП ОСОБА_4 було задекларовано дохід в розмірі 233000,00 грн.

Крім того, як зазначає позивач, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 як фізичною особою, останнім було отримано грошові кошти в сумі 3535230,00 грн., про що свідчить історія по картковому рахунку з 01.08.2018 року по 23.09.2021 року АТ «Райффайзен Банк» (т.1 а.с. 121-159).

З матеріалів справи вбачається, що матір відповідача ОСОБА_5 являється керівником та співзасновником АО «Право Групп» (т.1 а.с. 119-120).

Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) АО «Право Групп» сума доходу за податковий (звітний) період за 2018 років становила 366150,00 грн., за 2019 рік - 974510,00 грн., за 2021 рік - 294800,00 грн., за 2022 рік - 120500,00 грн. (т.1 а.с. 174-179).

Вказані обставини спростовують доводи позивача про відсутність у ОСОБА_5 доходу.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що з 2014 року звільнився з державної служби і не працював, однак час від часу мав заробіток. Зазначив, що в період з 2010 року він разом з ОСОБА_1 проживали разом та він самостійно утримував та забезпечував свою сім`ю, оскільки ОСОБА_1 не працювала. Крім того, зазначив, що кошти які надходили на його рахунки.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що являється матір`ю ОСОБА_4 . Вказала, що в квітні 2021 року придбала квартиру по АДРЕСА_2 за 80000,00 доларів США, з яких 25000,00 доларів США це власні кошти та 55000,00 доларів США це кошти ОСОБА_9 . Крім того, зазначила, що в літку 2022 року продала належний їй автомобіль за 29000,00 доларів США.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що знає родину ОСОБА_13 з 2004 року, спілкувалась з ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_5 . Зазначила, що про гроші сім`ї ОСОБА_13 розказати нічного не може. Крім того, вказала, що матір відповідача працювала адвокатом і ніколи не від кого не залежала. Вказала, що нею з ОСОБА_5 було придбано квартиру по АДРЕСА_1 , за спільні кошти, з якою 20 % коштів були ОСОБА_5 , а інші були її кошти, яку в 2022 році продали.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що знає ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Дружину ОСОБА_4 бачив одного разу. В період часу з 2016-2018 роках ним разом з ОСОБА_5 було створено адвокатське об`єднання. У 2018 році ОСОБА_14 розлучилась з чоловіком на ім`я ОСОБА_15 , який дав ОСОБА_14 як компенсацію після розлучення 50000,00 доларів США.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що родину ОСОБА_13 знає з червня 2014 року. ОСОБА_1 казала що збираються купувати квартиру та в 2021 році їздила дивитись квартиру до ЖК «Медове». Крім того зазначила що ОСОБА_4 розповідав що дивився будок у с. Крюківщина.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що з 2010 року знає родину ОСОБА_13 , з якими бачився раз на місяць. Знає, що влітку 2014 року родина їздила дивитись квартиру.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що родину ОСОБА_13 знає з 2015 року бо були сусідами. Знає, що родина квартиру знімала. Жила родина в квартирі десь до війни.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснила, що родину ОСОБА_13 знає років шість. Діти разом ходили на футбол.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що вчилась разом з ОСОБА_17 разом в Донецькому медичному університеті.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.

Відповідач належним чином виконував свої обов`язки по матеріальному забезпеченню сім`ї як під час перебування у шлюбі так і після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу за рішенням суду, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України зазначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, на яку посилається відповідач, зазначено, що «майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60,61 СК України.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця».

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої в постанові від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57-60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності: 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя

визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а и той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від

02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №

1-17/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного

тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частка), засноване одним із подружжя, це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі, вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Отже, при поділі майна, яке один з подружжя, який займається підприємницькою діяльністю, використовує у своїй підприємницькій діяльності, першочерговим встановлення юридичного факту джерела набуття майна, наявності спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна та мета використання майна (підприємництво чи ні).

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 314/3916/15-ц.

Відповідно до ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Однак, відомості про банківські рахунки ОСОБА_4 не дають змогу встановити, що кошти, які на них перебувають, відносяться саме до отриманих ним доходів, оскільки інформація, надана банками, свідчить лише про рух цих коштів на вказаних рахунках, в тому числі, сплата податків, страхових внесків, сплата комісій та винагород за користування рахунками, господарські витрати, оплата покупок, інші грошові перекази. Також із наданих відомостей не можна дійти висновку про те, що наявні на рахунках кошти не витрачалися сторонами на потреби сім`ї.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2020 року у справі № 61-3774св20.

Крім того, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15-ц про поділ майна подружжя, суд вказав, що: «вимога про стягнення доходу від підприємницької діяльності не підлягає задоволенню з огляду на те, що звітність, на яку посилається особа, відображає валовий дохід фізичної особи - підприємця. Таким чином, заявлені позивачем кошти включають у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість виготовлення та реалізації продукції, при цьому доказів про чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період, надано не було».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони.

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, із наявної у матеріалах справи інформації та доказів, наданих позивачем, неможливо дійти висновку про те, що кошти в сумі 3874630,00 грн., що перебували на банківських рахунка ОСОБА_4 в АТ «Райффайзен Банк» є виключно його доходом, отриманим в період шлюбу, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 55,57,60 СК України, ст. 52 ЦПК України, ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.В. П`ятничук