Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Лемак О.В.,

при секретарі судового засідання Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що спірна квартира належала на праві приватної власності громадянці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням міського фонду комунального майна від 02.06.1993р. №34. Реєстрацію права власності на вказану квартиру проведено міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за №7492 31.05.1995р. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Позивачка з 1996 року проживала по сусідству з померлою, у квартирі АДРЕСА_2 . З 2002 року позивачка почала проживати разом з ОСОБА_2 , оскільки остання була інвалідом з дитинства та постійно потребувала сторонньої допомоги. У зв`язку з похилим віком та поганим станом здоров`я ОСОБА_2 не могла самостійно забезпечувати виконання життєвих функцій, вести домашнє господарство, тому потребувала сторонньої допомоги, яку за її бажанням надавала позивачка. За день до своєї смерті, 21.12.2009р. ОСОБА_2 , перебуваючи у лікарні, склала заповіт, у якому зазначила про те, що все своє майно, з чого б воно не складалося, в тому числі належну їй приватизовану спірну квартиру, заповіла своїй сусідці і опікунці ОСОБА_1 (позивачці по справі). Проте, у зв`язку з тим, що такий заповіт не був посвідчений нотаріально, позивачці відмовлено в оформлені спадкових прав. Після смерті ОСОБА_2 і до теперішнього часу позивачка відкрито користується спірною квартирою, намагається підтримати її в належному стані, слідкує за справністю комунікаційних мереж тощо.

Крім того, зазначає, що будівля будинку АДРЕСА_3 є старою, капітальний ремонт не проводився вже десятки років. Квартири АДРЕСА_4 невеликої житлової та загальної площі, деякі з приміщень (коридор, вбиральня) є спільними для обох квартир. Окреме, роздільне користування кожною з квартир неможливе без проведення повного перепланування, що з урахуванням площі квартир та стану будинку, робити недоцільно та неефективно. Позивачка є власницею квартири АДРЕСА_5 . Натомість відсутність у позивачки зареєстрованого права власності на квартиру АДРЕСА_6 у вказаному вище будинку позбавляє її можливості провести капітальний ремонт житла, замінити необхідні конструкції, поміняти дах, полагодити комунікаційні мережі. Враховуючи відкритість і безперервність користування спірним нерухомим майном, а також відсутність інших заяв від можливих спадкоємців ОСОБА_2 про прийняття спадщини і відсутність рішення суду про визнання спадщини відумерлою, позивачка вважає, що її позов підлягає задоволенню.

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак від її представника - адвоката Розмана С.Ю. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, водночас подав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що позивачці було достовірно відомо, хто був власником спірної квартири і позивачка не надала доказів, що власник відповідно до приписів ст.347 ЦК України у передбаченому чинним законодавством порядку звертався до суб`єктів державної реєстрації прав на нерухоме майно для вирішення питання про припинення права власності у зв`язку із відмовою від права власності. Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні квартирою не знала і не повинна була знати про відсутність в неї підстав для набуття права власності, однак такі обставини у матеріалах справи відсутні. Відкритість користування квартирою, підтримання її у належному стані, слідкування за справністю комунікаційний мереж, а також неможливість проведення капітального ремонту житла не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку ст.344 ЦК України. Тому, покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 14.05.2019р. у справі №910/17274/17, та висновки Верховного Суду в постановах від 01.08.2018р. у справі №201/12550/16-ц, від 18.12.2019р. у справі №645/2540/17-ц, від 27.06.2019р. у справі №175/2338/16-ц та від 28.04.2020р. у справі №552/1354/18, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено і не заперечуються сторонами, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло громадянка ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 .

Сама ОСОБА_2 була інвалідом 3 групи з дитинства, що підтверджено її пенсійним посвідченням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

За день до своєї смерті ОСОБА_2 підписала заповіт, яким все своє майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 , заповіла своїй сусідці і опікунці ОСОБА_1 . Проте, такий заповіт не є нотаріально посвідчений, а підписи на ньому ОСОБА_2 засвідчені лише підписами свідків та лікаря.

Позивачка ОСОБА_1 зверталася до кількох різних установ з метою оформлення своїх спадкових прав на майно ОСОБА_2 , однак в цьому їй було відмовлено.

Актом КП «Водоканал м. Ужгорода» від 04.10.2013р. підтверджено доводи позивачки про те, що будинок АДРЕСА_3 поділено на дві частини, в квартирі АДРЕСА_6 відсутні труди, вода наявна лише в квартирі АДРЕСА_5 , кухня лише одна на дві квартири. Також в квартирі АДРЕСА_6 відсутні опалення й електрика, а сама квартира потребує капітального ремонту. Зазначене також підтверджено і актом ПАТ «Закарпатгаз» від 16.10.2013р.

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_2 та актом обстеження будинковолодіння №115 від 15.01.2019р. частина приміщень цієї квартири дійсно перебуває у спільному користуванні з приміщеннями квартири АДРЕСА_6 і остання потребує капітального ремонту.

Разом з тим, позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які наявні в матеріалах справи.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Добросовісність підтверджується тим фактом, що позивачка при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Так, вона, будучи вказаною єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_2 у заповіті, не безпідставно вважала себе власником спірної квартири АДРЕСА_1 . А відсутність належним чином оформлених спадкових прав жодним чином не впливало на розуміння позивачкою підстав набуття нею права власності на таке нерухоме майно. При цьому, суд звертає увагу, що використання позивачкою нерухомістю в даному випадку ніколи не мало умислу спричинити шкоду іншій особі, а навпаки, воно мало на меті проведення належного ремонту і запобігання завдання шкоди оточуючим.

Відкритість володіння також мала місце. Нерухомість була очевидною для третіх осіб, які мали можливість її бачити, позивачка не перешкоджала у доступі для державних контролюючих органів і службових осіб органів комунальної власності. Володіння майном здійснювалося без усякого приховування цього факту.

Безперервність володіння підтверджується переліченими вище і доданими до позовної заяви доказами, які також не спростовує відповідач.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Складений ОСОБА_2 заповіт від 21.12.2009р. не є нотаріально посвідченим, що прямо суперечить вимогам ч.3 ст.1247 ЦК України.

Частиною 1 ст.219 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

За приписами ч.2 ст.215 і ч.1 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відтак, заповіт ОСОБА_2 від 21.12.2009р., як нікчемний правочин, не створив ніяких правових наслідків.

Проте, даний нікчемний правочин зумовив добросовісність володіння позивачкою квартирою АДРЕСА_1 , оскільки позивачка не має вищої юридичної освіти і достеменно не знає обставин оформлення спадкових прав й переходу прав власності по спадковості, вона добросовісно і логічно вважала себе власником спірної квартири й володіння нею на певних правових підставах.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За таких обставин, враховуючи, що позивачка понад 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє і користується квартирою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , вказані обставини не спростовані належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом.

При цьому, судом встановлено, що інші спадкоємці у ОСОБА_2 відсутні, а відповідач з 2009 року не вчинив жодних дій для визнання спадщини відумерлою і для збереження спірної квартири у належному стані.

Водночас, спірна квартира безспірно належить до житлового фонду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Заперечуючи проти позову, відповідач не навів ніяких переконливих мотивів, а просто покликався на певні рішення суду касаційної інстанції, правові висновки в яких не суперечать обставинам цієї справи, а частина з яких не є тотожною з останньою через наявність у цій справі нікчемного заповіту.

Тому, враховуючи і приписи Конвенції, і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) суд визнає, що позов у цій справі підлягає задоволенню у повному обсязі.

Слід також зазначити, що рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

На підставі викладеного, керуючись згаданими приписами норм матеріального права та ст.ст.4, 13, 89, 223, 258, 259, 263-265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Лемак