Справа № 333/273/24
Провадження № 2-о/333/69/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Марченко В.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

свідків ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, в порядку окремого провадження, заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), заінтересована особа: Запорізька міська рада (місце знаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206, ) про встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з заявою про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавицею ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 15.01.2024 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку окремого провадження.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір ОСОБА_4 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , де й проживала сама, до листопада 2021 року.

У листопаді 2021 року матері діагностували онкологічне захворювання. У зв`язку з цим, з урахуванням похилого віку, для забезпечення догляду за матір`ю під час лікування, остання переїхала до неї та до смерті ОСОБА_4 24.12.2022 року вони спільно проживали за адресою: АДРЕСА_3 .

Поховання матері здійснено за рахунок заявниці.

Після смерті матері ОСОБА_1 не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, вважаючи, що оскільки вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, разом постійно проживала з матір`ю на момент її смерті, то свідоцтво про право на спадщину вона зможе отримати у будь-який момент.

Звернувшись у липні 2023 року до приватного нотаріуса для оформлення права на спадщину, з`ясувала, що через відсутність документального підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавицею на момент її смерті, яким є факт реєстрації місця проживання за однією адресою, засвідчений довідкою з місця проживання, видача свідоцтва про право на спадщину неможлива.

З цих підстав, заявниця просить суд встановити факт постійного спільного проживання разом із спадкодавицею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві, просила суд їх задовольнити. Додатково зазначила, що в 2010 році помер її батько, тому після діагностування у матері онкологічного захворювання, остання почала проживати й проживала до смерті з нею та її чоловіком. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті її матері, не має.

Нотаріус їй усно роз`яснила неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину.

Заінтересована особа Запорізька міська рада двічі отримувала судові повістки на судові засідання на 14.02.2024 року та 26.03.2024 року, про що свідчать підписи уповноважених осіб, але до суду представник ЗМР не з`явився та не повідомив про причини своїх неявок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 зазначила, що знайома з ОСОБА_1 з 2000-2001 р.р. Вони є сусідами по площадці на поверху будинку, де проживають. Підтвердила, що разом з ОСОБА_1 протягом кількох років проживала її матір ОСОБА_4 , яка у грудні 2022 року померла.

Їй відомо, що у ОСОБА_4 була окрема кімната, особисті речі, ліки, їй викликали швидку допомогу, вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3 , разом з донькою ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що він є чоловіком ОСОБА_1 , з якою постійно проживають в 3-кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , з 2000-2001 р.р. Разом з ними після встановлення діагнозу онкологічного захворювання з 2021 року, до дня смерті, проживала його теща ОСОБА_4 , яка померла у лікарні.

Суд, заслухавши пояснення заявниці та свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, дійшов до такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За положеннями ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15.07.1970 року, актовий запис №1435, та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 28.10.1988 року, актовий запис 2481.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.12.2022 року серії НОМЕР_4 , актовий запис №2774, довідкою по причину смерті від 26.12.2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У липні 2023 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення права на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , від якого отримала усне роз`яснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документального підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавицею на момент її смерті.

Інші особи за прийняттям спадщини до приватного нотаріуса не звертались.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наявного в матеріалах справи акту про фактичне проживання громадян від 12.12.2022 року, складеного за результатом виходу комісії у складі голови правління ОСББ «ЩАСЛИВЕ 13А» Сімаченко Д.В., власників квартир АДРЕСА_4 , про те, що в квартирі АДРЕСА_5 , фактично проживають: ОСОБА_1 , 1970 року народження, ОСОБА_3 , 1955 року народження, ОСОБА_4 , 1948 року народження (з 01.12.2021 року).

З договору замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 вбачається, що саме ОСОБА_1 була замовником таких послуг.

Допитані під час судового розгляду свідки підтвердили пояснення заявниці та дані вказаної довідки щодо спільного проживання заявниці з матір`ю на момент смерті останньої.

При розгляді справи по суті судом враховано висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 10.01.2019 року по справі №484/747/17 про те, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зазначили, що заявниця та спадкодавиця більше року проживали разом, вели спільне господарство, суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавицею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з листопада 2021 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , є обґрунтованими, підтвердженими письмовими докази, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 265, 268, 293, 315 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), заінтересована особа: Запорізька міська рада (місце знаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206, ) про встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини - задовольнити.

Встановити факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), із спадкодавицею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.03.2024 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод