УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 761/4385/20

провадження № 61-6498ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Чвир Олена Михайлівна, на постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до тристороннього договору про відступлення права вимоги до інвестиційного договору від 20 листопада 2015 року № 7763/268-Х, укладеного 15 листопада 2017 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право на отримання у власність частини квартири за інвестиційним договором № 7763/268-Х, укладеним 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант».

01 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2423. Спільних дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають.

13 грудня 2017 року між Дочірнім підприємством «АУДІ ЦЕНТР ВІПОС»

(далі - ДП «АУДІ ЦЕНТР ВІПОС») та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу № 1367_507337, відповідно до умов якого остання придбала автомобіль марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, 2017 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості рухомого майна

від 31 липня 2019 року, станом на 2019 рік (з урахуванням використання та зносу) ринкова вартість автомобіля марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , складає 735 300 грн.

Пізніше ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 продала вказаний автомобіль, не повідомивши його про це.

Також згідно з договором поставки від 04 травня 2017 року ОСОБА_1 поніс витрати на придбання меблів для облаштування нерухомого

майна - квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 35 000 євро. Вказані меблі також були вивезені та продані ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив:

- залишити у власності ОСОБА_1 частку квартири

АДРЕСА_1 ;

- залишити у власності ОСОБА_2 частку квартири

АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право на компенсацію в розмірі 50 % від вартості автомобіля марки AUDI моделі A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , який є спільною власністю подружжя, яка становить 367 650 грн, та стягнути вказану суму з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ;

- стягнути грошову компенсацію за продані меблі в розмірі 1 192 800 грн.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 сплатила за рахунок особистих коштів до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , отже частка цієї квартири є її особистою власністю і не підлягає поділу. Крім того, на вихованні ОСОБА_2 двоє неповнолітніх дітей, які зареєстровані у спірній квартирі, наявні обставини для відступлення від рівності часток.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_2 , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, зміну підстав позову і зменшення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 7/8 частин квартири АДРЕСА_1 .

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 29 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Залишив у власності ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 .

Залишив у власності ОСОБА_2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 50 % від вартості автомобіля марки AUDI моделі A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі 367 650 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частина квартири АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю кожного ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 )

у розумінні пункту 1 частини першої статті 57 СК України і не є предметом поділу. Транспортний засіб AUDI модель A3 Limousine SPECIAL з огляду на положення статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції,

ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 50 % від вартості автомобіля марки AUDI моделі A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі

367 650 грн скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовив.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 29 червня 2023 року залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано залишив квартиру АДРЕСА_1 у вказаних частках у власності сторін, оскільки позивач та відповідачка є співвласниками квартири в рівних частках

(по частині), які належать їм на праві особистої приватної власності, як такі, що набуті до шлюбу.

Разом з тим, спірний автомобіль придбаний відповідачкою

ОСОБА_2 , яка і сплачувала кошти на рахунок продавця, а тому визначена статтею 60 СК України презумпція спільності майна подружжя щодо автомобіля AUDI модель A3 Limousine SPECIAL є спростованою, а відтак вказаний автомобіль не підлягає поділу, як такий, що є особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Чвир О. М., просить скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації вартості автомобіля та залишити в силі рішення суду першої інстанції в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду в іншій частині позовних вимог до Верховного Суду не оскаржується, тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2024 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику: надати уточнену касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог

статті 392 ЦПК України, та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У травні 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд»

на виконання вимог ухвали суду від 09 травня 2024 року від ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє адвокатеса Чвир О. М., надійшла заява про усунення недоліків, до якої додана уточнена касаційна скарга.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 09 травня 2024 року, усунуті.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 (інвестор) та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» («Фонд») укладений інвестиційний договір № 7753/268-Х, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві офісно-житлового комплексу, що будується на перетині вулиць Павлівської та Златоустівської у Шевченківському районі міста Києва, об`єкт - житлова квартира, будівельний номер 28, поверх 24-25, кількість кімнат 4, загальна проектна площа

184,00 кв. м.

Відповідно до тристороннього договору про відступлення права вимоги до інвестиційного договору від 20 листопада 2015 року № 7763/268-Х, укладеного 15 листопада 2017 року між ОСОБА_2 ,

ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», ОСОБА_2 відступила ОСОБА_1 право на отримання у власність частини квартири за інвестиційним договором № 7763/268-Х, укладеним 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2

та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант».

01 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2423. Спільних дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають.

13 грудня 2017 року між Дочірнім підприємством «АУДІ ЦЕНТР ВІПОС» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу № 1367_507337, відповідно до умов якого остання придбала у власність автомобіль марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, 2017 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

17 січня 2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1

та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю., на підставі якого сторони зареєстрували право власності в рівних долях (по ) на вказану квартиру.

Шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року.

Вказане сторонами не заперечується.

Отже, предметом позовних вимог в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача за первісним позовом про поділ майна подружжя, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 50 % від вартості автомобіля марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі 367 650 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення компенсації вартості автомобіля, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав вказував, що він має право на відповідну компенсацію в розмірі 50 % від вартості автомобіля марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, державний номерний знак НОМЕР_3 , який є спільною власністю подружжя.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщоодним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 71 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) також зазначив, що «в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя».

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладені в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року

у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня

2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив:

шлюб між сторонами укладений 01 грудня 2017 року;

13 грудня 2017 року (через 12 днів) між Дочірнім підприємством «АУДІ ЦЕНТР ВІПОС» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу

№ 1367_507337, відповідно до умов якого остання придбала автомобіль марки AUDI модель A3 Limousine SPECIAL, 2017 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ;

як на спростування презумпції спільної сумісної власності на спірне рухоме майно (автомобіль) відповідачка ОСОБА_2 посилається на придбання цього майна за особисті кошти.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до виписки за рахунком ДП «АУДІ ЦЕНТР ВІПОС»

в АТ КБ «ПриватБанк» оплата за автомобіль була перерахована на рахунок продавця відповідачкою ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів наявності у сторін доходів за період з моменту укладення шлюбу - 01 грудня 2017 року до моменту купівлі відповідачкою вказаного автомобіля - 13 грудня 2017 року, тобто за 12 днів перебування в шлюбі, які дозволили б їм придбати вказаний автомобіль за кошти, зароблені в шлюбі.

Згідно з відомостями про доходи позивача ОСОБА_1 , останній з січня до 20 лютого 2017 року отримав дохід у розмірі 91 609 грн після чого

до 2019 року він ніде не працював. З 2015 до 2016 рік позивач отримав дохід без врахування податків на загальну суму 883 623 грн.

Також, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що відповідно до договору поставки від 04 травня 2017 року він поніс особисті витрати на придбання меблів для облаштування нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 , у розмірі 35 000 євро. Також згідно з договором підряду від 03 березня 2017 року позивач поніс витрати на суму 1 504 486,68 грн на ремонтні роботи нерухомого майна (квартири).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації вартості автомобіля та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 довела належними та допустимими доказами придбання спірного автомобіля за особисті кошти, а тому немає правових підстав для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, апеляційний суд вважав встановленим, що на момент придбання відповідачем ОСОБА_2 автомобіля AUDI

моделі A3 Limousine SPECIAL, тобто, станом на 13 грудня 2017 року у позивача, з урахуванням зроблених ним витрат на цей момент та відсутністю заробітку з 20 лютого 2017 року, не було особистих коштів, які б він міг надати відповідачу для придбання цього автомобіля.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що презумпція спільності майна подружжя щодо спірного автомобіля є спростованою, а відтак вказаний автомобіль не підлягає поділу, як такий, що є особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості автомобіля.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі

№ 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19), від 15 жовтня

2020 року у справі № 483/812/19 (провадження № 61-20774св19).

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження

№ 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), оскільки висновки в указаних справах не суперечать висновкам суду під час розгляду цієї справи.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) предметом позовних вимог є поділ майна подружжя, а саме: квартири та автомобіля. Постановою Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року скасовано оскаржувані судові рішення, позов задоволено. Суди встановили, що сторони під час шлюбу придбали спірні квартиру та автомобіль, тому касаційний суд дійшов висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. В указаній справі відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19) Верховний Суд погодився с висновками рішення суду першої інстанції, відповідно до яких, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосувавши наведені вище норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки ОСОБА_2 не доведено належними доказами того, що ця квартира була придбана за її особисті кошти, та обґрунтовано з урахуванням вимог частини першої

статті 70 СК України визнав у порядку поділу майна подружжя право власності за кожною із сторін на частини спірної квартири.

У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19 (провадження № 61-20774св19) предметом розгляду судами було стягнення з відповідача на користь позивача компенсації частки вартості спірних транспортних засобів, які були відчужені відповідачем після розірвання шлюбу з позивачем без її згоди. Суди, встановивши, що спірні транспортні засоби сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, дійшли висновку про стягнення із відповідача на користь позивача компенсації вартості частки спірних транспортних засобів, виходячи з їх ринкової (дійсної) вартості.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження

№ 61-7911св19), від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19), від 15 жовтня 2020 року у справі

№ 483/812/19 (провадження № 61-20774св19), колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатеса Чвир Олена Михайлівна, на постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк