ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/725/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/3525/23 Категорія: 301030500 Піньковський Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретарШирокова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и л а :

У липні 2023 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі 01.08.2018 року. Дітей від цього шлюбу не мають. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.10.2022 року, яке набрало законної сили 21.11.2022, шлюб було розірвано.

Фактично з травня 2022 року між сторонами шлюбні стосунки були припинені, але відповідач залишився проживати у належному позивачу будинку по АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований до цього часу. Приблизно через місяць після офіційного розірвання шлюбу відповідач став проживати в будинку АДРЕСА_2 . Оскільки позивач перебуває із відповідачем у неприязних стосунках, довести той факт, що він проживає по АДРЕСА_2 , вона можливості не має.

Факт реєстрації місця проживання відповідача у її будинку порушує її права, як власника, та позбавляє її можливості, як особі з інвалідністю ІІ групи, пенсіонерці, на отримання субсидії та інших, передбачених чинним законодавством пільг по оплаті житлово-комунальних послуг.

На неодноразові вимоги щодо добровільного зняття з реєстрації із її житлового будинку відповідач не реагує.

Вважає, що хоча відповідач і правомірно вселився у її житловий будинок але, у зв`язку із розірванням шлюбу, припинив бути членом її сім`ї, вони не мають спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, тому має бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням належним їй. Крім того, відповідач не проживаючи у її будинку більше ніж 8 місяців, ніяким чином не приймає участі в утриманні будинку.

Позивач зазначає, що вичерпавши всі можливі та доступні варіанти самостійного вирішення питання щодо усунення перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

За наведених підстав позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності їй, ОСОБА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що обставини, викладені позивачем у позові, нічим не підтверджуються,

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2024 року та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам викладеним у позовній заяві.

Крім того, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що після розірвання шлюбу відповідач вже не був членом її сім`ї, а отже втратив право користування належним позивачу на праві особистої приватної власності житлом.

Зазначає, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселились у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Зауважує, що на час подання позовної заяви до суду відповідач у належному позивачу житловому будинку не проживав майже 8 місяців, не сплачує комунальні послуги, заперечень на позов з його сторони не надходило, а отже вважає, що він втратив інтерес до даного житла.

Вказує на те, що відповідачем не надано суду докази його проживання у спірному будинку чи його утримання.

Звертає увагу на те, що її інтереси як власника житла перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншим житловим приміщенням.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

ОСОБА_1 про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не з`явилася.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Судове повідомлення про час, дату та місце розгляду справи повернулось в суд у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області 30.01.2014 за № 17963116 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 30 січня 2014 року ОСОБА_5 , зареєстрованим в реєстрі за № 229 (спадкова справа № 39/2013).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за вищевказаною адресою, а саме по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Уманської міської ради наданої 18.07.2023 за № 01/01-20/5928, на запит Уманського міськрайонного суду.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2018 року, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.10.2022 року, що згідно відповідної відмітки на ньому набрало законної сили 21.11.2022 року.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у зазначеній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на житловий будинок та право користування цим будинком відповідача, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у цьому будинку.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, згідно ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було доведено факт відсутності відповідача у спірному житловому будинку, оскільки на момент ухвалення рішення по справі ОСОБА_1 будь-яких доказів на підтвердження наведеного надано не було.

Додана до апеляційної скарги копія довідки виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 06.03.2024 року, видана ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в тому, що ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за даною адресою з травня 2022 року, не може бути взята до уваги судом апеляційної інстанції як належний доказ, оскільки вона була отримана позивачкою вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Крім цього, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано суду докази його проживання у спірному будинку чи його утримання, оскільки тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. Доведення заявлених позовних вимог не може бути належно реалізоване шляхом виключно твердження позивача про існування певних обставин та фактів, оскільки це не звільняє його від виконання ним процесуальних обов`язків.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції , юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді