Номер провадження 2/754/179/24
Справа №754/4391/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 червня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Париста А.С.

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3тя особа - Служба у справах дітей на сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про позбавлення батьківських прав. До участі справі в якості третьої особи позивачем залучено Службу у справах дітей на сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації (м. Київ, вул.. Борисоглібська, 14).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являється мамою десятирічної доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження дитини виданого 14 серпня 2012 року, зроблено відповідний запис за №1561 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, свідоцтво серія НОМЕР_1 , батьком дитини у свідоцтві зазначено - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю зазначено - ОСОБА_1 .

16 лютого 2019 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 ), тому на даний час її прізвище ОСОБА_1 .

Після народження доньки відповідач одразу відмовився утримувати їх спільну доньку та надавати будь-яку матеріальну допомогу на її утримання та забезпечення. Тому вона змушена була звернутися до Деснянського районного суду про стягнення аліментів у примусовому порядку на утримання дитини.

За рішенням Деснянського районного суду від 16.08.2013 року, справа № 754/12831/13-ц з відповідача стягуються на утримання дитини - доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у примусовому порядку в розмірі 1000 грн. щомісячно .

Батько дитини не мав наміру працювати та утримувати доньку, а також, як батько він ніколи не приділяв уваги дитині, не займався її фізичним, естетичним та духовним розвитком та вихованням, не приймав участі у підготовці до самостійного життя дитини.

На протязі десяти років відповідач жодного разу не бачив доньку, не сплатив аліменти на утримання дитини, не привітав дитину з днем народження або з Новим роком.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданої Деснянським відділом державної виконавчої служби за ВП № 50247044/6 загальний розмір заборгованості станом на 01.02.2023 р. становить 115000 грн.

З 2013 року, сумісне проживання між ними припинено, батько дитини не брав участі у вихованні та забезпеченні дитини хоча б необхідним харчуванням.

ОСОБА_3 не спілкується з дитиною на протязі 10 років, не приймає участі у її вихованні не приходив до школи, де тинина навчалась, не цікавився інтересами доньки та не сплачував аліменти. Жодного разу не купував дитині одяг, іграшки, не цікавився життям та станом здоров`я дитини.

Донька ОСОБА_2 з моменту народження і до даного часу постійно зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації матері довідка №89048849. За даною адресою вона проживає і зараз, разом з матір`ю, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру щодо реєстрації місця проживання довідки №89048808 від 13.02.2023 року. Дитина перебуває на повному утриманні та забезпечені усім необхідним матері.

Дитина на даний час навчається в Загальноосвітньому навчальному закладі І-ІІІ ступенів «Гімназія №34 «Либідь» Подільського району м. Києва, є ученицею 5-В класу, що підтверджується довідкою №16 виданої 06.02.2023 року. Згідно до характеристики із загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Гімназія №34 «Либідь» Подільського району м. Києва на ученицю 5-В класу ОСОБА_2 , дитина доброзичлива, ввічлива, чуйна, має добрий загальний розвиток. За 5 років навчання батько ОСОБА_3 жодного разу до школи не приходив і дитиною не цікавився.

Дитина з народження має проблеми зі здоров`ям, їй встановили три діагнози: ФРПЖ (функція розладу підшлункової залози), ЛН (СТ) лактозна непереносимість категорія СТ та синдром харчової алергії; ФРЖКТ - функціональний розлад шлунково -кишкового тракту.

Дівчинка потребувала і зараз потребує постійного додаткового безлактозного харчування, із м`яса їй можна вживати в їжу лише телятину, безлактозне дороге молоке, в дитячому садочку та школі дитина мала індивідуальне харчування. Дитина проходила багато обстежень та лікувань, це все потребувало багато коштів, витрат та часу, але батька такі речі ніколи не цікавили, доказом чого є копії виписок з медичної картки дитини.

Такі дії батька по відношенню до дитини чітко та впевнено говорять про негативне ставлення, небажання надавати дитині батьківську опіку, піклування та нести відповідальність за життя та здоров`я доньки. Він ніколи не займався вихованням та утриманням ОСОБА_2 , навіть не мав наміру створити необхідні умови для виховання дитини.

Позивач, як мати дитини, вважає що батько ухиляється від виховання та утримання дитини.

Позивач звернулася із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, з вимогою розглянути її заяву та винести висновок про доцільність позбавлення батьківських прав батька дитини ОСОБА_3 , відносно доньки - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Служба у справах дітей повідомила що надасть висновок безпосередньо до суду.

З огляду на викладене позивач просить суд:

Позбавити батьківських прав батька дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН - НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2024 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.

В підготовче судове засідання сторони не з`явилися.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3тя особа - Служба у справах дітей на сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилась. Подана заява про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Будь яких заяв, клопотань до суду не надходило.

Представник Служби у справах дітейта сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації надав суду Висновок від 17.04.2024 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до якого вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи.

Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі учасників справи, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як вбачається з письмових матеріалів справи Відповідно до свідоцтва про народження дитини виданого 14 серпня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 , актовий запис №1561.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.08.2013 року, справа № 754/12831/13-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30.07.2013 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/12831/13-ц по виконавчому провадженню № 50247044/6 від 07.02.2023 року наданий державним виконавцем ОСОБА_8 загальний розмір заборгованості станом на 01.02.2023 рік становить 115000 грн.

Відповідно до свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 виданого Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , 16 лютого 2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Як установлено судом, відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та належного утримання дитини, не проявляє щодо доньки батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям, не утримує дитину матеріально.

Дитина ОСОБА_2 , проживає разом з мамою, яка займається вихованням доньки, належно утримує, проявляє турботу, підтримує необхідний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, що підтверджено характеристикою із загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Гімназія №34 «Либідь» Подільського району м. Києва.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до приписів ст. 150 Сімейного кодексу України які перекликаються з положеннями абз.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладено обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї, своєї Батьківщини, також покладено обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із статей 3, 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень ст. 9 Конвенції ООН «Про права дитини» держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

Також, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що батько дитини виконує свої обов`язки щодо доньки, або які б свідчили про поважність причин невиконання ним своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, відповідно до вимог ч.4 ст.155 СК України.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998року №16, складання письмових висновків органів опіки і піклування та їхню участь у судових засіданнях покладено на відділи й управління освіти районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій і виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад.

Відповідно до Висновку Служби у справах дітейта сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 17.04.2024 року вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За таких обставин, суд прийшов до висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його доньки, оскільки він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не сприяє позивачу у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо.

Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, з урахуванням винної поведінки матері, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Отже, встановлені обставини вказують на злісне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню й матеріальному утриманню дитини, не забезпечує законних прав дитини на нормальні умови життя, також жодним чином не приймає участі в утриманні спільної дитини, не цікавиться життям дитини, та не приймає участь у її вихованні.

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, суд бере перш за все до уваги те, що дитина наразі перебуває на межі підліткового віку, який є найбільш важкий і складний з усіх дитячих вікових груп, що представляють собою період становлення особистості. Цей вік характеризується наявністю самих різноманітних проблем і труднощів, які найчастіше витісняються у зв`язку зі страхом усвідомлення. У формуванні самооцінки підлітків значну роль відіграє сім`я, стиль сімейного виховання, який визначається батьківськими ціннісними орієнтаціями, установками, емоційним ставленням до дитини. Особливості сприйняття батьків дитиною і способи поведінки з ними обумовлюють засвоєння підлітками основних правил і норм поведінки,виробляють їх позицію по відношенню до світу і самому себе.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі ст.ст. 80, 84, 180,181,182,184, 191, СК України, керуючись ст.ст.10, 13, 77-81, 89, 141, 247, 258, 263-265, 273, 280-289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3тя особа - Служба у справах дітей на сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: