Дата документу 26.12.2024 Справа № 333/914/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/914/24 Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/1782/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВЕНТУС Україна» (далі ТОВ «АВЕНТУС Україна») є фінансовою установою, про що було отримано Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи № 870 від 28.02.2017 видане Національним банком України. Також ТОВ «АВЕНТУС Україна» має ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яка була видана розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28.03.2017 року № 756.

05.11.2021 між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС Україна» укладено електронний Договір № 5028179 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС Україна» затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених їх на сайті: https://creditplus.ua/ru/documents.

За умовами Кредитного договору:

Сума кредиту (загальний розмір) складає 15000 грн. (п.1.3. Кредитного договору)

Строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту (05.12.2021) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком № 1 до цього договору Строк кредиту може бути подовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі цього Договору (п.1.4. Кредитного договору).

ТОВ «АВЕНТУС Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надала йому кредит в сумі 15000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .

Надалі Відповідач оплати за Кредитним договором не здійснював, у зв`язку із чим в період з 05.11.2021 по 25.02.2022 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» нараховано відсотків за користування кредитом на суму 31635 грн. пп. 3 п. 5.1. Кредитного договору передбачено, що ТОВ «АВЕНТУС Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Кредитором 01 грудня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу № 01.12/2022-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.

ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» є фінансовою установою, про що було отримано Свідоцтво про реєстрацію фінансових установи ФК № В0000495 від 21.01.2022, видане Національним банком України. Також позивач має витяг з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензій для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, в тому чи і на надання послуг факторингу, яка була видана позивачу Національним бані України від 24.01.2022, в зв`язку з чим, позивач мав право на укладення договору факторингу та є новим кредитором відповідача за Кредитним договором.

Відповідач зайшов на Веб-сайт ТОВ «АВЕНТУС Україна» https://www.creditplus.ua де він мав змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору Правилами, Паспортом споживчого кредиту (додається), інформацією передбаченої частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та держави регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо.

Надалі відповідач пройшов реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній систем: ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА».

Потім для безпосереднього оформлення кредиту відповідач в ІТС обрав бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомився з текстом примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, інформацією зазначеною в частині статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправлення (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає частині 5 статті 11 Закону Україна «Про електронну комерцію».

Після прийняття ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» позитивного рішення щодо надання кредиту відповідачу ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зробив йому пропозицію в Особистому кабінеті укласти електронний Кредитний договір, який містив усі істоти умови, і з якими Відповідач ознайомився до моменту укладання.

Після прийняття відповідачем умов Кредитного договору з ним було укладено електронний Кредитний договір, який був підписаний відповідачем у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С194562», після чого відповідач отримав кредит в сум 15000 грн на свою платіжну карту №° НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» про перерахування коштів.

До ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» відповідно до укладеного Договору факторингу № 19-06/2023 перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором у розмірі 46635 грн. Заборгованість за Кредитним договором відповідача складається із тіла кредиту в розмірі 15000 грн та суми процентів за користування кредитом в розмірі 31635 грн, всього 46635 грн.

У позовній заяві ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості в розмірі 46635,00 грн, інфляційні втрати 12171,79 грн, три відсотки річних 2648,61 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

У квітні 2024 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» подало суду заяву про зменшення позовних вимог.

Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості в розмірі 46635,00 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» заборгованість за кредитом у розмірі 15000 грн, інфляційні втрати у розмірі 5317,21 грн, три відсотки річних у розмірі 1007,16 грн, разом на суму 21234,37 грн, судовий збір у розмірі 779,04 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідача та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір та витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 10000 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами.

Так, суд першої інстанції помилково вважав, що Карта обліку Договору (розрахунок заборгованості) по договору № 5028179 від 05.11.2021 не є належним доказом заборгованості, оскільки указаний розрахунок підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» Довгалем В.В. та скріплена печаткою Товариства.

Крім того, безпідставними є посилання суду на відсутність в матеріалах справи виписки з банківського рахунку кредитора.

Укладаючи кредитний договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, відтак у сторін договору виникли взаємні права та обов`язки за ним.

Суд першої інстанції, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги лише в частині стягнення тіла кредиту, залишив поза увагою те, що сторони у кредитному договорі погодили нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 1,90% в день (Стандартна процентна ставка), яка застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору (30 днів) та, зокрема, у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація відповідно до п. 4.3 Договору.

Споживач дав свою згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п. 4.3.1 Договору, за яким у випадку наявності заборгованості у споживача на дату закінчення строку кредиту, цей строк продовжується кожен раз на один наступний календарний день, але не більше ніж на 90 днів.

У скарзі зазначено, що строком кредитування є період з 05.11.2021 року по 24.02.2022 року останній день дії кредитного договору з урахуванням автопролонгації Договору.

Таким чином, первісним кредитором було правомірно нараховані проценти відповідачу у період з 05.11.2021 року по 24.02.2022 року, в межах погодженого строку дії договору за стандартною процентною ставкою 1,90% в день за користування кредитом у сумі 31635,00 грн (285,00 грн * 111 днів).

Також апелянт наголошує на тому, що нарахування процентів з 25.02.2022 року не здійснювалось у зв`язку із введенням воєнного стану.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тимошенка А.В. заперечив проти доводів апелянта, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що з Відповідача підлягає стягненню сума отриманого тіла кредиту в розмірі 15000 грн, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження нарахованих процентів за користування кредитними коштами. Також суд вважав за можливе стягнути з відповідача інфляційні витрати, а також три проценти річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

За статтею 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

При цьому, згідно з частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено та не заперечували сторони, що 05 листопада 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір №5028179 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачу надано 15000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача на строк 30 днів (т.1 а.с.22-31).

Договір №5028179 про надання споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом 05.11.2021 20:46:15 шляхом зазначення одноразового ідентифікатора С194562, відповідно до ч. ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (т.1 а.с.31).

Отже, наведене свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 2.1 Договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту (т.1 а.с.23).

Довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» підтверджено, що 05 листопада 2021 року о 20:47 годині ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало на картку № НОМЕР_1 , номер якої надано йому позичальником та вказано в кредитному договорі, кредитні кошти в сумі 15000,00 грн (т.1 а.с.47).

Доказів того, що банківська картка з відповідним номером ОСОБА_1 не належить, матеріали справи не містять та відповідачем не спростовано.

Виходячи з наведеного, апеляційним судом встановлено, що позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 15000,00 грн.

Також позивачем наданий поденний розрахунок заборгованості (карта обліку), який узгоджується з умовами договору споживчого кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості ОСОБА_1 за цим договором.

Умовами договору споживчого кредиту №5028179 передбачено нарахування відсотків.

Пунктом 4.3 вказаного договору визначено порядок пролонгації строку кредиту. Сторони домовилися, що у випадку якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п. 4.3.1)

Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п.п. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2. Договору.

Згідно з наданою позивачем карткою обліку Договору (розрахунок заборгованості) заборгованість за кредитним договором відповідача становить: 15000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 31635,00 грн - нараховані відсотки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі ненадання позивачем до позовної заяви виписки по картковому рахунку відповідача не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту його підписання обома сторонами, а надання кредитних коштів є виконанням кредитного договору з боку кредитодавця.

Крім того, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Позивач не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність». Вони не відкривають рахунки, а здійснюють послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції помилково вважав картку обліку Договору (розрахунок заборгованості) неналежним доказом існування заборгованості. До того ж, висновки суду про те, що зазначений документ підписано Директором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» Довгаль В.В. та скріплено печаткою товариства (т.1 а.с.44), чим спростовуються висновки суду про відсутність жодного підпису особи яка його виконала і від імені якої саме ТОВ він складений.

Відповідно до договору факторингу № 01.12/22-Ф від 01 грудня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна», позивач набув статусу нового кредитора відповідача за договором №5028179 про надання споживчого кредиту від 05.11.2021.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судовим розглядом встановлено, що договір №5028179 про надання споживчого кредиту від 05.11.2021 та договір факторингу № 01.12/22-Ф від 01.12.2022 укладені у електронній формі та відповідачем не оспорені, в установленому законом порядку недійсними їх не визнано, а тому в силу положень ст. 204 ЦК України підлягають до виконання.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Отже, з урахуванням відсутності спростування відповідачем презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення, не можливості учасників цивільних відносин на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в частині нарахування процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Слід наголосити, що кожна кредитна справа має свої ознаки та характеристики, які її відрізняють. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 касаційний суд дійшов висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування".

Отже, судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам (жодної оцінки), а саме тому, що в даному випадку, нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Також, необхідно зауважити, що судом першої інстанції не надано належної оцінки п. 10.8 Договору, відповідно до якого підписуючи цей Договір, Споживач підтверджує, зокрема, що:

- перед укладенням цього Договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування; б) вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на Веб-сайті;

- він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «АВЕНТУС Україна», (далі Правила), що розміщені на Веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (т.1 а.с.29-30).

Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору Стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується:

- у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Споживача, відповідно до п. 4.2 Договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 Договору (т.1 а.с.22).

Апеляційним судом встановлено, що відповідач не здійснив жодних оплат на рахунок кредитора, у зв`язку з чим станом на дату закінчення строку кредиту на підставі пункту 4.3. Кредитного договору кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.

Згідно з п. 4.3.1 Сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до п. п. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Пунктом 4.3.2. передбачено: Споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в п. п. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача, у порядку передбаченому п. 4.2.Договору.

Крім того, повідомлення про автопролонгацію було надіслано Споживачу (т.1 а.с.53-54, 60).

Усі зазначені дані відображено у Картці обліку договору, що надана до позовної заяви та є належним та допустимим доказом у справі.

Так, нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснювалося первісним кредитором з 05.11.2021 до 24.02.2022, тобто у межах строку кредиту, з урахуванням періоду пролонгації, за стандартною процентною ставкою 1,90% в день, що було узгоджено сторонами кредитного договору.

Отже, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 31635 грн (15000 грн *1,90%*111 днів) є доведеним та узгоджується із умовами кредитного договору.

Таким чином, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що за договором факторингу позивач, відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по тілу кредиту та нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами.

Відтак, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»15000,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 31635,00 грн відсотків за користування кредитом.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та суперечать укладеному між сторонами договору.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи знайшли своє підтвердження.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки новою постановою апеляційний суд задовольняє позовні вимоги, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» має право на відшкодування йому витрат судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 2906,89 грн, що разом складає 5329,29 грн, які слід стягнути з ОСОБА_1 на його користь.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

В обґрунтування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн, заявник надав до суду копію Договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, укладеного між ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» в особі директора Леонової В.В. та адвокатом Столітнім М.М. (т.1 а.с.107-109), за умовами якого факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги; копію звіту від 26 січня 2024 року про надання правової допомоги згідно Договору №10/07-2023 від 10.07.2023, відповідно до змісту якого надані наступні послуги: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором №5028179 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , складення позовної заяви в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором №5028179 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , подання до Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовної заяви в інтересах клієнта 10 год., вартість 10000 грн (т.1 а.с.15); копію платіжної інструкції від 25 січня 2024 року № 2947 щодо сплати за послуги з аналізу, складання та подання позовної заяви ОСОБА_1 на загальну суму 10000 грн (т.1 а.с.33).

На підтвердження витрат, понесених на правову допомогу в апеляційному суді в розмірі 4000 грн адвокат Городніщева Є.О. надала до апеляційної скарги: копію Договору №28/03-2024 про надання правової допомоги від 28 березня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна» в особі директора Леонової В.В. та адвокатом Городніщевою Є.О. (т.1 а.с.228-230), за умовами якого факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги; копію звіту від 29 липня 2024 року про надання правової допомоги згідно Договору №28/03-2024 від 28.03.2024, відповідно до змісту якого надані наступні послуги: збір та аналіз доказів і документів для подання до Запорізького апеляційного суду апеляційної скарги на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2024 року у справі № 333/914/24 2 год., вартість 1000,00 грн, складення апеляційної скарги на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2024 року у справі № 333/914/24 5 год., вартість 2500,00 грн, направлення відповідачу та подання до Запорізького апеляційного суду апеляційної скарги на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2024 року у справі № 333/914/24 1 год., вартість 500,00 грн, (т.1 а.с.262); копію платіжної інструкції від 30 липня 2024 року № 5542 щодо сплати за правову експертизу документів та складання апеляційної скарги у справі №333/914/24 на загальну суму 4000 грн (т.1 а.с.200).

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвокатів зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлені стороною позивача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, необхідно зменшити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення суми, визначеної адвокатом з 10000 грн до 3000 грн, в суді апеляційної інстанції з 4000 грн до 2000 грн, оскільки докази фактично понесених витрат саме в такому розмірі не є підтвердженими і неминучими, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої та апеляційної інстанції саме у визначеному адвокатами позивача розмірі. При цьому колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правову допомогу в загальному розмірі 5000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Враховуючи заперечення представника відповідача проти розміру витрат на правову допомогу, сплачених ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ Україна», колегія суддів доходить висновку про те, що стороною позивача не доведено, що визначений ним розмір правової допомоги повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, її слід задовольнити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2024 року в цій справі скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості за Договором № 5028179 про надання споживчого кредиту від 05 листопада 2021 року в розмірі 46635 (сорок шість тисяч шістсот тридцять п`ять) гривень».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5329 (п`ять тисяч двадцять дев`ять) гривень 29 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 3000 (три тисячі) гривень та витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у цій справі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, а всього стягнути: 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: