Єдиний унікальний номер справи 235/2335/24
Номер провадження 2-о/235/79/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Юриної К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Коваленко А.О., про вставлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Кабінет Міністрів України,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Коваленко А.О.,з заявою про вставлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Кабінет Міністрів України. Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народжений у м. Костянтинівка Донецької області, до липня 2014р. мав постійне місце проживання у с. Доля Волноваського району Донецької області та постійне місце роботи з дислокацією в м. Донецьк. Дані обставини підтверджуються копією паспорту заявника серія НОМЕР_1 з

відмітками про реєстрацію місця проживання за адресами: АДРЕСА_1 у період з 21.06.1993р. до 18.09.2002р.; АДРЕСА_2 з 01.10.2002р. до 10.01.2003р.; АДРЕСА_3 у період з 23.12.2004р. до 15.05.2013р.

Інформаційна довідка № 370660646 від 20.03.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, підтверджує придбання 20.06.2013р. у спільну власність дружиною заявника - ОСОБА_2 житлового будинку, загальною площею 292,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . За даною адресою подружжя проживало з 20.06.2013р. до моменту вимушеного переїзду у липні 2014р. Факт постійного місця роботи - до липня 2014р. з дислокацією у м. Донецьк

підтверджується довідкою Управління роботи з особливим складом Служби безпеки

України вих. № 11/1/2-38 від 29.02.2024р.

Довідка Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській

області про безпосередню участь заявника в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України вих.№84 від 01.02.2024р. підтверджує, що з 15.07.2014р. заявника було переведено до м. Маріуполя Донецької області.

15 липня 2014р. внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка

розпочалася у лютому 2014 року, заявник був вимушений залишити місце постійного проживання. Такими діями Російської Федерації щодо України, а саме збройною окупацією частини Донецької області, порушено його громадянські права і свободи, він втратив житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.

Метою встановлення юридичного факту - вимушеного переселення у липні 2014р. з

окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту).

Розпорядженням КМУ від 5 травня 2015 р. № 428-р «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085» с. Доля Волноваського району додано до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

25.10.2023р., відповідно до довідки №1427-, заявника було зареєстровано за фактичним місцем проживання на момент звернення: АДРЕСА_5 .

З огляду на вищенаведене, заявник ОСОБА_1 є вимушено переселеною особою з липня 2014р. у зв`язку з чим просить встановити юридичний факт, що його вимушене переселення 15 липня 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Ухвалою суду від 08.04.2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представник заінтересованої особи Кабінету Міністрів України у пояснення до суду зазначив, що ознайомившись із позовом Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вважає необхідним подати пояснення по справі.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), ЦПК України, практика Верховного Суду.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При вирішенні спору у даній справі, суд, відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, керується принципами диспозитивності та змагальності, розглядає справу в межах заявлених вимог та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин (доказів). Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається.

Так, Україна є об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором. У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

14.04.2014 Указом Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях.

РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України (пункт 3 Заяви).

Згідно з наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України 07.10.2014 № 33/6/а, Донецька область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014. Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у тому числі міста Горлівка Донецької області. РФ своїми протиправними діями заподіяла матеріальну та нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на власність, на життя та інш. в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII). Вказаний закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Пунктом 5 статті 5 Закону № 1207-VII визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відповідно до пункту 9 статті 5 Закону № 1207-VII, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Отже, діючим законом України визначений суб`єкт відповідальний за відшкодування матеріальної та моральної шкоди громадянам України внаслідок окупації території України. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особам, що перебувають під час захистом цієї Конвенції, є ті хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

В поданій заяві міститься інформація, що ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Костянтинівка Донецької області, до липня 2014 року мав постійне проживання у с. Доля Волноваського району Донецької області та постійне місце роботи з дислокацією в м. Донецьк.

Відповідно до розпорядження КМУ від 05 травня 2015 року № 428-р «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085» с. Доля Волноваського району додано до переліку населених пунктів, на території якої органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. У частині першій статті 4 частини першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 вищезазначеного Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Заявником надано до матеріалів справи довідку Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області про безпосередню участь заявника в антитерористичній операції, забезпечені її проведені і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 01.02.2024 № 84 в якій зазначено, що з 15.07.2014 заявника було переведено до м. Маріуполя Донецької області.

25.10.2023 відповідно до довідки № 1427-, заявника було зареєстровано за фактичним місцем проживання на момент звернення: АДРЕСА_5 .

Також з матеріалів справи вбачається, що у заявника відсутня довідка про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Щодо визначення Кабінету Міністрів України у якості заінтересованої особи представником заявника зазначено, що частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжите до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Основним Законом України є Конституція України.

Статтею 170 Цивільного кодексу України встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади (в т.ч. і суд) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 6 Конституції України встановлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статті 113 та 117 Конституції України визначають, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Відповідно до статей 3, 49, 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII, який визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, Кабінет Міністрів України є колегіальним органом і шляхом голосування приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях. Проекти актів Кабінету Міністрів України готуються і вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. У статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності. Частиною 3 статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено основні повноваження Кабінету Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина: - забезпечує проведення державної правової політики; - здійснює контроль за додержанням законодавства органами виконавчої влади, їх посадовими особами, а також органами місцевого самоврядування з питань виконання ними делегованих повноважень органів виконавчої влади; - вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров`я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції; - здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками; - створює умови для вільного розвитку і функціонування системи юридичних послуг та правової допомоги населенню; - здійснює заходи щодо забезпечення функціонування системи безоплатної правничої допомоги; - забезпечує фінансування видатків на утримання судів у межах, визначених законом про Державний бюджет України, та створює належні умови для функціонування судів та діяльності суддів; - організовує фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності правоохоронних органів, соціальний захист працівників зазначених органів та членів їхніх сімей; - забезпечує координацію і контроль за діяльністю органів виконавчої влади щодо запобігання і протидії корупції; - забезпечує соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Частиною 1 статті 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» вказано щодо здійснення повноважень Кабінету Міністрів України, а саме, Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України. Згідно зі статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Тобто, Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України.

За таких обставин вбачається наступне, що визначення у даній справі саме Кабінет Міністрів України в якості заінтересованої особи про встановлення факту, що має юридичне значення є необґрунтованим та безпідставним. При цьому, заявник не зазначає порушником своїх прав саме Кабінет Міністрів України, не надає доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності Кабінетом Міністрів України по відношенню до заявника.

Представник просить суд справу № 235/2335/24 розглянути за відсутності представника Кабінету Міністрів України та вирішити відповідно до чинного законодавства.

Представник заінтересованої особи Міністертсва соціальної політики України до судового засідання не прибув. Про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином через електроний кабінет в системі «Електроний суд», про що свідчать довідки про доставку електронного документу.

Заявник надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 відповідно паспорту громадянина України НОМЕР_1 , народився у місті Костянтинівка Донецької області та його місце проживання було зареєстроване: АДРЕСА_1 у період з 21.06.1993р. до 18.09.2002р.; АДРЕСА_2 з 01.10.2002р. до 10.01.2003р.; АДРЕСА_3 у період з 23.12.2004р. до 15.05.2013р.

ОСОБА_1 03.06.2000 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , прізвище дружини після укладання шлюбу ОСОБА_4 .

Відповідно до Інформаційної довідки № 370660646 від 20.03.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, підтверджує придбання 20.06.2013р. у спільну власність дружиною заявника - ОСОБА_2 житлового будинку, загальною площею 292,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно довідки Управління роботи з особливим складом Служби безпеки України за № 11/1/2-38 від 29.02.2024р. ОСОБА_1 проходить військову службу в Службі безпеки Украхїни з 21.12.1993 року по теперішній час. У період з 21.12.1993 по 31..12.2014 проходив військову службу у підрозділі СБ України з дислокацією в Донецькій області.

Довідкою Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області про безпосередню участь заявника в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України за №84 від 01.02.2024р. підтверджується, що з 15.07.2014р. ОСОБА_1 було переведено до м. Маріуполя Донецької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України регламентовано, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Верховним Судом у порядку касаційного провадження сформульовано висновки щодо встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 3ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать ст. 124 Конституції України, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації вимушено беруть участь. Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16, від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17, від 21.08.2018 у справі № 752/6366/16, від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16, від 12.09.2018 у справі № 755/14659/16.

Верховний Суд визначив можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією Російської Федерації.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст.82 ЦПК України.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» від 06.121991 № 1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Розпорядженням КМУ від 5 травня 2015 р. № 428-р «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085» с. Доля Волноваського району додано до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Відповідно до абз. 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.

Силові дії Російської Федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник звертав увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, він був вимушений переселитися з тимчасово окупованої території. Вказав, що встановлення цього юридично значимого для нього факту, необхідно для визначення його статусу, як особи, на яку поширюється дія Конвенції про захист цивільного населення під час війни.

Згідно з ст. 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на вебсайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування

функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року (справа щодо

підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за

статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати

владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних

зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або

відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території України, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника, зокрема, відшкодування шкоди. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника.

Крім того, з урахуванням викладеного, відповідальність за порушення визначених

Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у липні 2014 року ОСОБА_1 з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області області.

Підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини територіїУкраїни. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» на всій території України за

подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених Законом України «Про судовий збір» справляється судовий збір у розмірі та порядку, передбачений цим законом. За правилами статті другої зазначеного закону, платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим законом. Об`єкти справляння судового збору визначено статтею третьою Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною першою зазначеної статті судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Закон встановлює пільги для певної категорії заявників, в залежності від характеру спору, за вирішенням якого особа звертається до суду. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/ або нерухоме майно.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтвердженні доказами дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки його вимоги є обґрунтованими та доведені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 223, 293, 315, 319 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Коваленко А.О., про вставлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Кабінет Міністрів України - задовольнити.

Встановити юридичний факт, а саме, що вимушене переселення

ОСОБА_1 з окупованої території Донецької області відбулось 15 липня 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, а також відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України.

Заявник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України. Місто Київ, вулиця Еспланадна, 8/10, .

Заінтересована особа: Кабінет Міністрів України. Місто Київ, вулиця Грушевського, 12/2, .

Повний текст судового рішення виконано 25.06.2024 року.

Суддя Хмельова С.М.