ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3540/24 Справа № 182/465/24 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Самарін Андрій Сергійович на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року, постановлену суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

Самарін А.С. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих коштів.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 18 грудня 2021 року відповідачка звернулась до ОСОБА_1 з проханням надати їй в борг грошові кошти в розмірі 5 000 грн. 00 коп., які, з усної домовленості, ним було направлено їй шляхом грошового переказу із зобов`язанням повернути суму боргу в строк до 01 вересня 2022 року. Пізніше відповідачка повторно звернулась до ОСОБА_1 з аналогічним проханням і 13 березня 2022 року ним знову було перераховано на її картковий рахунок 5 361 грн. 00 коп., а 29 липня 2022 року - 10 388 грн. 00 коп. Таким чином, за період з 18 грудня 2021 року по 29 липня 2022 року ОСОБА_1 на рахунок відповідачки було здійснено переказ на загальну суму 20 749 грн. 00 коп. Сума боргу відповідачкою в строк домовленості (не пізніше 01 вересня 2022 року) не повернута, тому, у відповідності до ст.1212 ЦПК України, представник позивача Самарін А.С. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду та просить дану суму стягнути в примусовому порядку.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно триманих коштів.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника Самаріна А.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали суду, яка постановлена при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, представник позивача не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач повторно звернувся до суду з аналогічним позовом, який вже було розглянуто Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 03 січня 2024 року та ухвалено рішення про відмову у позові.

Представник позивача зазначає, що правовою підставою для позову у іншій справі №182/4844/22 були норми права які регулюють договір позики та договірні відносини - статті 509, 526, 638, 1046, 1049 ЦК України. Під час розгляду зазначеної справи суд відмовив позивачеві у задоволенні позову, з огляду на те, що між сторонами спору договір позики не укладався, тому позивач, вважаючи отримані відповідачем кошти набутими без відповідної правової підстави звернувся до суду з новим позовом про стягнення в порядку статті 1212 ЦК України безпідставно отриманих грошових коштів. Вказує, що у новому позові позивач не посилається на наявність між сторонами усного договору позики, а посилається на норми права які регулюють кондиційні, а не договірні відносини - глава 83, статті 1212-1215 ЦК України. Зазначає, що за таких обставин фактичні та юридичні підстави позовної заяви у справі №182/4844/22 не тотожні фактичним та юридичним підставам позовної заяви у даній справі. Вказує, що чинні процесуальні норми ЦПК України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той самий предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.

Відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Прохорова О.О. на апеляційну скаргу сторони позивача, який подано до суду апеляційної інстанції в день апеляційного розгляду справи 18.06.2024, колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з пропуском встановленого законом процесуального строку.

02.05.2024 від позивача ОСОБА_1 на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи, призначений на 18 червня 2024 року о 13:50 годин без його участі, вказує, що підтримує вимоги апеляційної скарги у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача Прохорова О.О. , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника позивача Самаріна А.С. , просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач, як на підставу звернення до суду з даним позовом, посилається на те, що 18 грудня 2021 року відповідачка звернулась до ОСОБА_1 з проханням надати їй в борг грошові кошти в розмірі 5 000 грн. 00 коп., які, з усної домовленості, ним було направлено їй шляхом грошового переказу із зобов`язанням повернути суму боргу в строк до 01 вересня 2022 року. Пізніше відповідачка повторно звернулась до ОСОБА_1 з аналогічним проханням і 13 березня 2022 року ним знову було перераховано на її картковий рахунок 5 361 грн. 00 коп., а 29 липня 2022 року - 10 388 грн. 00 коп. Таким чином, за період з 18 грудня 2021 року по 29 липня 2022 року ОСОБА_1 на рахунок відповідачки було здійснено переказ на загальну суму 20 749 грн. 00 коп.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог йому було відмовлено. Вищевказане рішення суду законної сили не набрало, на сьогоднішній день в апеляційному порядку оскаржене не було, однак, представник позивача, який діє в інтересах ОСОБА_1 , 26 січня 2024 року повторно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , зазначивши аналогічні обставини та суми до стягнення.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що фактично спір між сторонами судом вже було вирішено, позивачу в задоволенні позову про стягнення боргу було відмовлено. Однак, позивач знову звернувся до суду з аналогічним позовом з тих же обставин та до того ж відповідача.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами представника позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Разом із тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, і є заходом на шляху недопущення винесення судами суперечливих та взаємовиключних судових рішень.

За змістом наведеної норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) вказано, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (див. постанову Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19, провадження № 61-1251св23).

Так колегією суддів встановлено, що правовою підставою для позову у іншій справі №182/4844/22 були норми права які регулюють договір позики та договірні відносини - статті 509, 526, 638, 1046, 1049 ЦК України.

Під час розгляду зазначеної вище справи суд відмовив позивачеві у задоволенні позову, з огляду на те, що між сторонами спору договір позики не укладався.

Позивач, вважаючи отримані відповідачем кошти набутими без відповідної правової підстави звернувся до суду з новим позовом про стягнення в порядку статті 1212 ЦК України безпідставно отриманих грошових коштів.

У новому позові позивач не посилається на наявність між сторонами усного договору позики, а посилається на норми права які регулюють кондиційні, а не договірні відносини - глава 83, статті 1212-1215 ЦК України.

Таким чином у справі, що переглядається підстави позову не є тотожними підставам першого позову, тобто у даному випадку предмет позову той самий - повернення відповідачем грошових коштів позивачу, однак підстави позову інші ніж у першому позові, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відмовивши у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відповідно до положень п.3, п.4, ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першоїі нстанції є:невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування помилкової ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Самарін Андрій Сергійович задовольнити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих коштів направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: