УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 335/4589/22

провадження № 61-6545ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вельможко Олег Олександрович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним).

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) є онукою позивачки ОСОБА_1

14 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюб, який рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 вересня 2022 року розірваний (справа № 335/4332/22).

25 липня 2016 року ОСОБА_1 склала заповіт, на підставі умов якого своє майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , передала ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 6009.

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО

Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 9654.

Також 29 листопада 2016 року приватний нотаріус Запорізького МНО Вовк І. І. зареєструвала в реєстрі за № 9653 заяву ОСОБА_3 про надання згоди його дружині ОСОБА_2 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири

АДРЕСА_2 .

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО

Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 10044.

Про те, що дарування квартири АДРЕСА_2 оформлено договором купівлі-продажу ОСОБА_1 довідалася у червні 2022 року, коли її онука повідомила, що вона не може спільно жити зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , подає на розлучення з ним, а він погрожує їй поділом квартири, яку позивачка фактично подарувала відповідачці. Позивачка була зацікавлена лише в тому, щоб, укладаючи договори на своє майно, власником обох квартир стала особисто та в повному обсязі її онука ОСОБА_2 . Про те, що відчуження квартири АДРЕСА_2 здійснено у формі договору купівлі-продажу і для чого це було зроблено позивачка не розуміла, оскільки ніяких грошових коштів за вказаним договором від 29 листопада 2016 року вона не отримувала.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Вовк І. І., зареєстрований в реєстрі за № 9654, згідно з яким ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_2 , та визнати даний договір договором дарування.

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя ухвалою від 16 березня 2023 залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. (далі - приватний нотаріус Запорізького МНО).

Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 18 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав удаваним договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада

2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Вовк І. І., зареєстрований в реєстрі за № 9654, згідно з яким ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_2 , встановив, що сторони 29 листопада 2016 року уклали договір дарування квартири.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка довела належними та допустимим доказами, що сторони уклали договір

купівлі-продажу для того, щоб приховати договір дарування, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Запорізький апеляційний суд постановою від 26 березня 2024 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 18 січня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, визнаючи удаваним договір купівлі-продажу квартири, помилково послався на відсутність доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, передбачених за продаж квартири, оскільки вказане може свідчити про невиконання сторонами умов укладеного договору та не є безумовною підставою для застосування положень статті 235 ЦК України, оскільки якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Тому підстав для задоволення позову немає.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вельможко О. О., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2024 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявниці додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У червні 2024 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 09 травня 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вельможко О. О., надійшла заява про усунення недоліків, до якої доданий документ, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Заявниця вказує, що вона звільнена на підставі

пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»,

що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії А № 517064 (категорія 2).

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 09 травня 2024 року, усунуті.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що відповідачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) є онукою позивачки ОСОБА_1

14 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюб, який рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 вересня 2022 року розірваний (справа № 335/4332/22).

25 липня 2016 року ОСОБА_1 склала заповіт, на підставі умов якого своє майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , передала ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 6009.

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО

Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 9654.

Також 29 листопада 2016 року приватний нотаріус Запорізького МНО Вовк І. І. зареєструвала в реєстрі за № 9653 заяву ОСОБА_3 про надання згоди його дружині ОСОБА_2 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_2 .

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО

Вовк І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 10044.

Відповідно до відомостей Головного управління Державної податкової служби з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків з січня

2014 року до грудня 2016 року ОСОБА_2 отримала дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 23 313,36 грн та дарунок - 148 634 грн (у 4 кварталі 2016 року).

Згідно з відомостями Пенсійного фонду України з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 2014 року до 2016 року сума фактичного заробітку (доходу) ОСОБА_3 склала 45 195,22 грн.

Відповідно до розписки від 03 листопада 2016 року ОСОБА_3 одержав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 150 000 грн для купівлі квартири із зобов`язанням повернути грошові кошти в повному обсязі до 01 січня

2025 року.

Суди також установили, що з огляду на інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судами неодноразово вирішувалися спори щодо поділу майна, стягнення аліментів, оспорювання батьківства тощо (справи № 332/1618/22, № 332/1956/23,

№ 335/4242/22).

Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу захисту своїх порушених прав посилалась на те, що, підписуючи договір купівлі-продажу квартири, вважала, що укладає договір дарування, грошових коштів за квартиру не отримувала, а тому спірний правочин має бути визнаний недійсним (удаваним) на підставі статті 235 ЦК України.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 26 березня

2024 року у справі № 750/6086/23 (провадження № 61-18582св23)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 757/563/20-ц (провадження № 61-8518св22)).

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою

статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені

частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою

статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладені

в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі

№ 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада

2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18),

від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження

№ 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду

від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц (провадження

№ 61-16179св19) для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Таким чином, правова конструкція статті 235 ЦК України свідчить, що усі сторони удаваного договору мають намір вчинити правочин інакший, ніж указують.

У справі, яка переглядається, позивачка просила суд визнати недійсним (удаваним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , встановити укладення між сторонами договору дарування відповідного майна, посилаючись на те, що сторони оспореного договору мали намір укласти удаваний правочин.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами на підтвердження тих обставин, на які посилалася під час звернення до суду з позовом у цій справі.

Суд першої інстанції, визнаючи удаваним договір купівлі-продажу квартири, помилково посилався на відсутність доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, передбачених за продаж квартири, оскільки вказане може свідчити про невиконання сторонами умов укладеного договору та не є безумовною підставою для застосування положень статті 235 ЦК України, оскільки якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Натомість на підтвердження укладення між сторонами у справі саме договору купівлі-продажу, а також отримання позивачкою коштів за продаж квартири, апеляційний суд установив таке.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2016 року підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця та покупця, та про одержання продавцем повного розрахунку за продану квартиру і відсутність матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру.

Згідно з пунктом 16 договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада

2016 року сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх підписати цей договір на невигідних стосовно себе умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса роз`яснення стосовно укладеного договору та його правових наслідків і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Сторони не мають один до одного та до нотаріуса жодних претензій стосовно нотаріального посвідчення цього договору, про що свідчать їх підписи на цьому договорі.

29 листопада 2016 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. зареєструвала в реєстрі за № 9653 заяву ОСОБА_3 про надання згоди його дружині ОСОБА_2

на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири

АДРЕСА_2 .

Також ОСОБА_3 стверджував про укладання між позивачкою та ОСОБА_2 саме договору купівлі-продажу квартири, на придбання якої ним як чоловіком ОСОБА_2 була надана нотаріально посвідчена згода.

Нотаріальне посвідчення встановлює презумпцію справжності волі особи на вчинення відповідної дії і відповідності волевиявлення. Така презумпція позивачем не спростована. Таким чином, апеляційний суд не встановив, а матеріали справи не містять доказів спрямованості волі обох сторін договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним правочином.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог і обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, постановах Верховного Суду

від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження

№ 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі

№ 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявниці із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділенийповноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним), за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вельможко Олег Олександрович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк