Провадження № 2/756/1429/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Колядінцевій П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що з 11.08.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . За час шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки ОСОБА_4 проживає разом з батьком, який його самостійно виховує та утримує, ОСОБА_2 з березня 2022 року разом з донькою виїхала за кордон та з того часу припинила спілкування з сином, перестала цікавитись життям сина та самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_1 просить суд відібрати дитину ОСОБА_5 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав та передати дитину на самостійне виховання батькові - ОСОБА_1 ; визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 разом з батьком - ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Григорчук І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити.

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву не заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на бажання дитини проживати із батьком. Розгляд справи просила проводити без її участі.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї подала до суду заяву, в якій зазначила, що оскільки на момент подачі позову ОСОБА_6 виповнилось 14 років, визначення його місця проживання органом опіки та піклування або судом не передбачено. Справу просила розглядати без участі представника служби.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України).

Судом установлено, що 11.08.2000 рокуміж сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 1098 (а.с. 16, 17).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29.01.2004 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_7 розірвано.

ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 в рівних частинах на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_4 від 06.04.2004 року (а.с. 18).

Згідно довідки Комунального закладу «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І ступеня - гімназія» № 143 Оболонського району м. Києва № 107 від 10.11.2023 року ОСОБА_4 навчається у 8-А класі НВК № 143 Оболонського району м. Києва (а.с. 24).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 16.06.2023 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 25).

За змістом акту обстеження Службою у справах дітей Оболонської РДА від 14.02.2024 року двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , квартира простора, світла. В квартирі зроблено сучасний ремонт, облаштована сучасними меблями, побутовою технікою. Дитина займає окрему кімнату, має спальне місце, місце для навчання, шкільне приладдя, одяг відповідно до сезону. Умови для проживання, виховання дитини створено. Зі слів ОСОБА_8 , останні два роки він проживає разом з батьком, оскільки мати разом з його сестрою проживають у Німеччині. Він також короткий час проживав з матір`ю у Німеччині, але йому там не сподобалось і він повернувся до батька.

Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до змісту ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а саме: якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Враховуючи, що під час судового розгляду установлено, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом його сину вже виповнилось 14 років, він самостійно визначив місце свого проживання з одним із батьків, а саме з позивачем повернувшись від матері з Німеччини до України, станом на час вирішення справи безпосередньо проживає з позивачем, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення прозову.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 158, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя