КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3380/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у складі судді Кравченка М.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 26 910,96 доларів США, яка складається із заборгованості за договором позики (борговою розпискою) у розмірі 25 000 доларів США та 3% річних у розмірі 1910,96 доларів США.

Позов обґрунтовано тим, що 15 серпня 2020 року він передав відповідачу грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, які останній отримав та зобов`язався повернути отримані кошти до 31 грудня 2020 року, договір позики був оформлений письмово розпискою, яка була написана власноручно відповідачем, оскільки відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав в повному обсязі, та до теперішнього часу не повернув отримані ним кошти у сумі, визначеній договором (вказаній у розписці), хоча повинен був виконати своє зобов`язання до 31 грудня 2020 року, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Також просив стягнути з відповідач витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не надав жодних доказів повернення мені даної суми позики.

Вказано, що ОСОБА_2 визнав факт власноручного написання 15 серпня 2020 року письмової розписки, а також визнав факт отримання 25 000 доларів США.

Посилається на те, що єдиним запереченням відповідача було те, що нібито за дані кошти він виконав для ОСОБА_1 послуги пов'язані з наданням правничої допомоги у справі № 372/2268/18.

Скаржник зазначає, що він не укладав з ОСОБА_2 жодних письмових правочинів, окрім договору позики, укладення якого підтверджується розпискою і стягнення по якому є предметом розгляду даної справи.

Вказує, що відповідач на основі усних домовленостей надав йому послуги із організації фізичної охорони нерухомості під час конфліктів з колекторами, однак такі послуги сплачені у повному обсязі.

Вважає, що якби відповідач брав кошти за виконання якихось своїх послуг, то відповідно він би не писав розписку із обов`язком повернути суму коштів у розмірі 25 000 доларів США до 31 грудня 2020 року.

Крім того вказує що договір позики не визнався судом недійсним.

Зазначено, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин по наявності зобов`язань за договором позики, укладення якого підтверджено розпискою.

Відзиву на апеляційну скаргу не найшло.

ОСОБА_1 в судове зсідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належно, подав до суду через засоби електронного зв`язку клопотання про розгляд справи за йог відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_2 та його представника адвоката Кулініченка Г.В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Зі справи убачається, що 15.08.2020 ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в сумі 25000 дол США, які останній отримав та зобов`язався повернути отримані кошти до 31.12.2020 (а.с. 12).

Звертаючись у суд із позовом позивач вказував, що договір позики був оформлений письмово розпискою, яка була написана власноручно відповідачем, оскільки він свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав в повному обсязі, та до теперішнього часу не повернув отримані ним кошти у сумі, визначеній договором (вказаній у розписці), хоча повинен був виконати своє зобов`язання до 31.12.2020, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з підстав його недоведеності.

З таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до змісту долученого до справи договору позики від 15 серпня 2020 року, його підписано ОСОБА_2 , як позичальником та він є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує як отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 25 000 дол США, так і зобов`язання повернути вказану суму до 31 грудня 2020 року.

Таким чином, встановивши, що надана позивачем копія договору про отримання коштів є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України та є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому суд першої інстанції відмовляючи у позові дійшов безпідставного висновку про не доведеність передачі коштів, вважаючи, що розписка містить неповні та суперечливі відомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів (рішень суду) щодо недійсності вчиненого правочину від 15 серпня 2020 року на суму 25 000 дол США.

Підписавши договір позики ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочину.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Укладений між сторонами договір є чинним, його дійсність в установленому порядку не оспорено, а тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про існування між сторонами позичкових відносин та невиконання ОСОБА_2 зобов`язання.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачена відповідальність позичальника за порушення умов договору, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідно до п. 1.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Убачається, що позивачем у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання заявлено про стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2021 про 19.07.2023, що становить 1 910, 96 дол США.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги убачає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України у розмірі 1 910, 96 дол США (25 000 доларів США х 3 х 930 днів : 365 : 100).

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення районного суду підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права та ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову й стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики (борговою розпискою) у розмірі 25 000 дол США та 3% річних у розмірі 1910,96 дол США.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та вимог позову, апеляційний суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, вважає, що понесені позивачем витрати у зв`язку з розглядом цієї справи підлягають компенсації відповідачем в сумі 24 602 грн 40 коп (9 840, 96 грн + 14 761, 50 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 26 910,96 доларів США, яка складається із заборгованості за договором позики (борговою розпискою) у розмірі 25 000 дол США та 3% річних у розмірі 1910,96 дол США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 24 602 грн 40 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: