Справа №295/1619/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Опанасюк В.А.,

розглядаючи y відкритому судовому засіданні

у спрощеному позовному провадженні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чайковська Ружена Анатоліївна

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

Гусєв Сергій Валерійович

про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом (редакція позовної заяви, за якою відкрито провадження у справі, після залишення позову без руху - а.с.52-59), в якому просить:

- зняти арешт та заборону на відчуження всього майна, в т.ч. квартири АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №32777202 від 28.05.2012, реєстраційний номер обтяження 12546533 по виконавчому провадженню №32777202;

- зняти арешт, накладений на кошти, які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з постановою про арешт рахунків боржника від 19.07.2012 по виконавчому провадженню №32777202;

- зняти арешт, накладений на кошти, які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з постановою про арешт рахунків боржника №43907553 від 03.11.2014 по виконавчому провадженню №43907553, а також стягнути витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що вищевказана квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ВП-спецрозділ по виконавчому провадженню 32777202 (резолютивна частина виконавчого документа): стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 202803,50 грн, за квартиру АДРЕСА_1 , з них: заборгованість за основною сумою кредиту 155425,50 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 43378 грн та 4000 грн пені за порушення зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі по 60 грн та сплачений судовий збір при зверненні до суду по 850 грн з кожного відповідача.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 21.02.2012 з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" стягнуто в солідарному порядку 198803,49 грн (заборгованість за основною сумою кредиту 155425,50 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 43378 грн та 4000 грн пені) за порушення зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами (цив. справа №2-1048/12) за квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.10.2021 (цив. справа №2-1048/12), яка була залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14.02.2022, відмовлено ТОВ "ОТП Факторинг Україна" у видачі дублікатів виконавчих листів та поновленні строку для пред`явлення їх до виконання.

Згідно з відповідями Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - Відділ) на виконанні у Відділі перебували:

виконавче провадження ВП 32777202 з примусового виконання виконавчого листа №2-1048/12, виданого 16.05.2012 Богунським районним судом м.Житомира про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 202803,50 грн, з них: заборгованість за основною сумую кредиту 155425,50 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 43378 грн та 4000 грн пені за порушення зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, в рамках якого, 28.05.2012 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 19.07.2012 - постанову про арешт рахунків боржника, а 31.07.2013 провадження було завершено за п.4 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (чинному на момент прийняття рішення);

виконавче провадження ВП 43907553 з примусового виконання виконавчого листа №2-1048/12, виданого 21.02.2012 Богунським районним судом м.Житомира про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 202803,50 грн, з них: заборгованість за основною сумую кредиту 155425,50 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 43378 грн та 4000 грн пені за порушення зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, в рамках якого, 03.11.2014 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, а 16.12.2014 провадження було завершено за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (чинному на момент прийняття рішення).

Питання про зняття накладених арештів в рамках виконавчих проваджень не вирішувалося.

У подальшому вищевказані виконавчі провадження були передані до архіву, та знищені за терміном зберігання.

26.12.2023 ОСОБА_1 подала до відділу заяву про зняття арешту з майна та коштів, проте позивачу було роз`яснено, що виконавчі провадження щодо неї закриті, при винесенні постанов про повернення правові підстави для зняття арешту з майна були відсутні, рекомендовано звернутися до суду.

Позивач вказує, що керується передбаченим ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 способом захисту порушеного права особи, яка не має статусу боржника у виконавчому провадженні, оскільки у відкритому реєстрі боржників інформації щодо неї немає, а за змістом відповідей на адвокатські запити, копії яких долучені до позовної заяви, державна виконавча служба підтвердила, що відкриті виконавчі провадження вдносно неї в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні. Зазначає також, що підтверджує своє право володіння квартирою АДРЕСА_1 , що є спільним майном, придбаним у шлюбі, зокрема, рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, з якого вбачається, що позивач виступала поручителем на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 по кредитному договору, та доказами щодо зареєстрованого місця проживання за даною адресою.

При цьому, у позові зауважено, що у справах про звільнення майна з-під арешту, яке становить спільну власність подружжя, існує презумпція спільності їх майна, поки не доведено інше, з посиланням на норму ч.1 ст.57 ЦК України і те, що вищевказана квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору міни, а не договору дарування чи в порядку спадкування або приватизації, отже, не може бути особистою власністю ОСОБА_2 , а є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас, у своїх поясненнях як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у даній справі (а.с.75-76), ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , вказує, що жодного відношення ОСОБА_1 до зазначеної квартири немає, не є її власником, ця квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки ця квартира була набута внаслідок міни, за рахунок квартири АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_2 набув ще до укладення шлюбу в порядку приватизації і яка була його особистою приватною власністю. Відтак, ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо зняття арешту та заборони відчуження майна, яке належить ОСОБА_5 , накладений згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження №32777202 від 28.05.2012, реєстраційний номер обтяження 12546533 по виконавчому провадженню №32777202.

Також, представником ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подано через електронний суд клопотання про зупинення провадження у справі (а.с.73-74).

Від представника ТОВ "ОТП Факторинг Україна" Череди Т.М. надійшло клопотання про закриття провадження у справі (а.с.82-83). У заяві, що надійшла на електронну адресу суду 11.04.2024 (а.с.109), представник ОСОБА_6 просила провести розгляд справи у відсутність представника без ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та розглянути її клопотання про закриття провадження у справі, задовольнивши його.

В свою чергу, від представника позивачки, адвоката Чайковської Р.А. надійшли письмові заперечення як на клопотання про зупинення провадження у справі (а.с.127-130), так і на клопотання про закриття провадження у справі (а.с.131-134), а також, письмові заперечення на пояснення третьої особи щодо позову (а.с.124-126).

Також, від представника ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просить проводити судове засідання без їх участі, з урахуванням наданих заперечень щодо клопотань про зупинення провадження та про закриття провадження у справі (а.с.123).

В судове засідання учасники не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За вказаних обставин, суд вважає за можливе вирішити заявлені учасниками у справі клопотання у відсутність сторін, їх представників та третіх осіб, враховуючи, що їх неявка не є перешкодою для розгляду відповідних клопотань та задля запобігання невиправданому затягуванню розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи учасників, стосовно заявленого представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 клопотання про зупинення провадження у справі, суд враховує таке.

Вказане клопотання про зупинення провадження у справі заявлено представником ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з огляду на те, що ОСОБА_2 з 08.03.2022 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 , залучений до виконання бойових завдань (докази додаються). При цьому, в додатках до даного клопотання зазначено лише ордер на надання правової допомоги та будь-яких доказів щодо зазначених у клопотанні обставин представником суду не надано.

Представник позивача письмово виклала заперечення з приводу даного клопотання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 діє у справі через свого представника, відсутні докази безпоседньої участі ОСОБА_2 у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, а також, на те, що п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України не передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування у складі ЗСУ третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 ч.1 ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.2 ч. 1 ст.251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України 07.10.2015 в справі №6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

У постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 в справі №6-1957цс16 висловлено позицію, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

Процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, в матеріалах цивільної справи мають бути докази що такі підрозділи приймають участь у виконанні бойових завдань.

Аналогічні за змістом висновки викладені у судових рішеннях Верховного Суду від 21.12.2022 року в справі №456/2541/19, від 29.08.2022 в справі №461/5209/19 від 09.11.2022 в справі №753/19628/17, від 14.12.2022 №757/52540/16-ц та від 17.01.2023 №501/1699/17.

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан о 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено.

Як уже зазначалось, у клопотанні про зупинення провадження у справі вказано, що ОСОБА_2 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 , залучений до виконання бойових завдань (докази додаються). Проте, жодних доказів на підтвердження вказаних у клопотанні обставин суду не подано, що унеможливлює встановлення судом обставин, які могли б бути підставою для зупинення провадження у справі.

Суд також враховує, що з урахуванням визначеного позивачем процесуальним статусом ОСОБА_2 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суд не має зобов`язання зупинити провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, за вказаних у клопотанні обставин.

Суд зауважує, що ОСОБА_2 , здійснюючи реалізацію наданих йому прав, може брати участь у розгляді справи через представника. Окрім того, учасники справи не позбавлені права безпосередньо звертатися до суду із листами, заявами, клопотаннями та ін. за допомогою електронного та поштового зв`язку.

З огляду на зазначене, підстави для задоволення клопотання представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі відсутні, суд відмовляє у його задоволенні.

Щодо клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, воно мотивоване тим, що ОСОБА_1 була боржником у виконавчих провадженнях, в межах яких заявлено вимогу зняти арешт з майна, тому вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, ст.447 ЦПК України. Представник відповідача вказує, що за змістом пред`явленого позову не вбачається спору між сторонами про право власності, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, тому вважає, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а суд, помилково прийнявши позов до розгляду, має закрити провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

У запереченнях на клопотання про закриття провадження у справі представник позивача ОСОБА_7 просила відмовити у його задоволенні, вказавши, що не погоджується з доводами про відсутність спору про право власності і що таке право ніким не оспорюється, оскільки з пояснень третьої особи у справі ОСОБА_2 вбачається, що ним фактично оспорюється право власності (володіння) ОСОБА_1 на вищевказану квартиру. Представник вважає, що у даному випадку, підлягає застосуванню саме норма ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки обидва відкриті виконавчі провадження, де боржником було вказано ОСОБА_3 , завершені (16.12.2014 та 31.07.2013 відповідно), а матеріали цих виконавчих проваджень знищені за терміном зберігання; ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 18.10.2021 (цив.справа №2-1048/12), яка була залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14.02.2022, відмовлено ТОВ "ОТП Факторинг Україна" у видачі дублікатів виконавчих листів та поновленні строку для їх пред`явлення; іншого передбаченого законом прорядку зняття арештів на майно ОСОБА_1 , накладених у завершених виконавчих провадженнях, законом не передбачено; продовження існування арештів, накладених у т.ч. на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, у виконавчих провадженнях ВП №32777202 та ВП №43907553, порушує право останньої на мирне володіння своїм майном. У запереченнях представник позивача також навела доводи щодо неможливості застосування вказаної представником відповідача у клопотанні судової практики.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши доводи сторін, проаналізувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, дійшов наступного висновку.

Підстави закриття провадження у судовій справі передбачено статтею 255 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (ч. 2 ст. 255 ЦК України). Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена (ч. 3 ст. 255 ЦК України).

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24.04.2008 у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява №1365/07; пункт 170 рішення від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21.10.2013 у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції»). Доступ до правосуддя включає в себе розгляд справи «судом, встановленим законом». Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом у цій справі стало накладення державним виконавцем арешту на майно, яке вона вважає їй належним, просила звільнити з-під арешту це майно та скасувати заборону на відчуження (щодо нерухомого майна).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

При цьому, у статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З наведеного слідує, що суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Суд враховує, що з огляду на зміст позовної заяви, мотивованої тим, що позивач вважає заявлене у позові майно спільною сумісною власністю подружжя, та що існуючі арешти та заборона відчуження після закриття виконавчих проваджень порушують її право власності та право на мирне володіння майном, тому просить зняти звільнити таке майно з-під арешту, а також, з огляду на позицію ОСОБА_2 щодо категоричного заперечення права власності позивача на вказане у позові нерухоме майно, вбачається наявність саме спору про право власності, і заявлені у справі вимоги відповідають приписам ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження".

Відтак, підстав для задоволення клопотання про закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України не вбачається.

При цьому, суд погоджується з доводами представника позивача, викладеними у запереченнях на клопотання про закриття провадження у справі, щодо не релевантності до застосування у даній цивільній справі висновків постанов Верховного Суду, викладених у клопотанні представника відповідача, з огляду на конкретні правовідносини, що склались між учасниками справи та є предметом її розгляду.

Підсумовуючи вищевикладене, суд констатує, що спір, який розглядається у даній справі, є цивільно-правовим та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, тому заявлене клопотання про закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 1-12, 251, 253, 255, 259-260, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання, поданого представником ОСОБА_2 - адвокатом Жмуцьким Миколою Володимировичем, про зупинення провадження у справі.

Відмовити у задоволенні клопотання, поданого представником ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - адвокатом Чередою Тамарою Миколаївною, про закриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.А. Воробйова