Справа № 200/8267/16-ц
Провадження № 2/932/1866/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання: Мотуз Я.А.,

у відсутність сторін та їх представників,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 го року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на такі обставини.

Так, позивач з вересня 1999 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з ОСОБА_2 та його родиною (мати ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

У період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 народилася дитина, донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 12 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис №476 та Довідкою про встановлення батьківства №123 від 12 червня 2001 року (копії вказаних документів додає до позовної заяви).

З 1992 року до 2006 року позивач працювала на державній службі, що підтверджується записами у трудовій книжці, отримувала дохід.

У лютому-березні 2003 року позивачем та відповідачем за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідача.

19 січня 2004 року позивач та їх неповнолітня донька були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , про що у паспорті ОСОБА_1 проставлена відповідна відмітка.

Спільне життя з ОСОБА_2 не склалося, та з 30 квітня 2008 року позивач та неповнолітня донька не мешкають у квартирі АДРЕСА_2 , однак до сьогоднішнього дня є зареєстрованими у вказаній квартирі.

Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у судовому засіданні буде підтверджено у тому числі поясненнями свідків та іншими доказами.

Таким чином, позивач просить встановити у судовому порядку факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з вересня 1999 року по травень 2008 року.

Крім того, оскільки квартира АДРЕСА_2 придбана у період проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, то вона відповідно до СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та підлягає поділу у порядку, визначеному СК України, тобто кожному з подружжя належить по 1/2 частині вказаної квартири.

До 2016 року спору з приводу спільного майна подружжя не виникало, однак у березні 2016 року відповідач почав вимагати аби позивач та їх неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у добровільному порядку виписалися з квартири АДРЕСА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки до 2016 року право позивача на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя порушено не було, то приводу у позивача раніше звертатися до суду за захистом свого права також не було.

У березні 2016 року право позивача на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя (квартири АДРЕСА_2 ) стало порушуватися, і позивач побоюється, аби відповідач, оскільки він юридично є власником спірної квартири, не здійснив її відчуження. Дана квартира є житлом для їх неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому з метою захисту свої порушених прав, позивач звертається до суду з даним позовом саме квітні 2016 року.

Враховуючи викладене, позивач також просить суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності та здійснити її поділ між подружжям, по 1/2 частині квартири на кожного, визнавши право власності за позивачем на 1/2 частину вказаної квартири.

Відзив на позовну заяву та інших заяв по суті спору, до суду не надходило.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 13 травня 2016 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року вжито заходів забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2019 витребувано докази.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2019 закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23.04.2020 суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 03.02.2020 справа передана судді Литвиненко І.Ю.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року справа прийнята в провадження судді Литвиненко І.Ю.

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року суддя Литвиненко І.Ю. відсторонено від здійснення правосуддя.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 23.12.2020 справу передано судді Лукіновій К.С.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2020 справа прийнята в провадження судді Лукінової К.С.

У зв`язку із закінченням строку відрядженні судді ОСОБА_7 , справа передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року справа прийнята у провадження судді Кондрашова І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2022 закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з систематичною неявкою позивача в судове засідання.

Не погодившись з такою ухвалою, відповідачем була подана апеляційна скарга.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023, ухвала суду від 15.03.2023 скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, суд продовжує розгляд спору без участі позивача та відсутності у неї будь-якої зацікавленості в результатах розгляду даної справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 визнана необґрунтованою заява відповідача про відвід головуючого судді.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2024 у складі судді Марущак С.Л., заява про відвід залишена без задоволення.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 скасовані заходи забезпечення позову по даній справі.

В судове засідання позивач не з`явилась. Повідомлена належним чином. Причин неявки суду не повідомила. З огляду на скасування апеляційний судом ухвали про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, суд вважає можливим продовжити розгляду справи за наявними матеріалами, у відсутність позивача.

Відповідач та його представник в судових засіданнях заперечували проти задоволення позову. Подали в подальшому заяви, згідно яких просять суд розглянути справу без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснюється у зв`язку з неприбуттям всіх учасників спору.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до повідомлених позивачем обставин, викладених у позовній заяві, вона познайомилась у 1999-му році з ОСОБА_2 та його родиною. Після чого у них виникли почуття, останні почали зустрічатись та стали проживати однією сім`єю без реєстрацію шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дитина дівчинка, ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 12 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис №476 та довідкою про встановлення батьківства №123 від 12 червня 2001 року.

З доданих до справи копій актів про проживання убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак фактично з донькою мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Факт реєстрації у спірному помешканні підтверджується також відповідними відмітками у паспорті позивача.

З 1992 року до 2006 року позивач офіційно працювала на державній службі, що підтверджується записами у її трудовій книжці.

Судом досліджені докази, які є в матеріалах справи та підтверджують спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, спільні фотознімки, на яких видно, що сторони разом святкують народження їх спільної дитини, Новий рік. При цьому відповідач перебуває на фотознімках поряд з цивільною дружиною та дитиною, виглядає дуже щасливим батьком.

Фотознімки датовані переважно 2001-2003 роками, що співпадає з датою початку відносин між сторонами. Відтак, ці фотознімки вказують на те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Суд враховує, що сторони тривалий час проживали за однією адресою, у них народилась дитина, вони проводили разом дозвілля, що підтверджується належними та допустимим доказами, вели спільне господарство та фактично проживали як сім`я, проте без реєстрації шлюбу. Також факт спільного проживання визнає й ОСОБА_2 , що видно із журналів судових засідань. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Утім, часовий проміжок початку спільного проживання та завершення відносин, підлягає коригуванню, оскільки суд повинен застосовувати закон, який діяв на момент виникнення спірних відносин.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5 частини першої статті 256 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позову до суду та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; пункт 5 частини першої статті 315 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Таким чином, суд вважає можливим встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу у період 01 січня 2004 року по травень 2008 року, що також не заперечується відповідачем.

Судом також встановлено, що 06 березня 2003 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладеного договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., за реєстр. № 661.

Згідно даного договору, нотаріусом роз`яснено сторонам зміст ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР та ст. ст. 22, 23 Кодексу України про шлюб та сім`ю.

Позивач вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що лютому-березні 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано на спільні кошти квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно статті 21 Сімейного Кодексу шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Оскільки спільні правовідносини виникли у 2003-му році, суд застосовує до них відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Так, як зазначено Верховним Судом в Постанові від 24 січня 2020 року по справі № 546/912/16-ц, «суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 вересня 2016 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін».

Спірна квартира придбана 06 березня 2003 року. У цей час сторони вже спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина. Проте оскільки чинним на той момент сімейним законодавством такий інститут як «проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу» не існував, то право спільної сумісної власності відносно квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_3 , не виникло.

Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить виключно покупцеві ОСОБА_2 , і є його особистою приватною власністю. Означена квартира не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності та не підлягає поділу між подружжям, оскільки придбана до набрання чинності Сімейним кодексом України (01.01.2004 року), а факт спільного проживання без реєстрації шлюбу можливо встановити лише після 01 січня 2004 року. За умови реєстрації шлюбу між сторонами, спірна квартира могла би бути об`єктом спільної сумісної власності.

Додатково суд враховує те, що позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів, що вона приймала участь у придбанні цієї квартири, зокрема, не долучено довідки про виплату заробітної плати, докази придбання матеріалів, проведення ремонту, внесення грошових вкладів до банку, отримання кредитів тощо. Фактично позивачем не доведено спільну участь в набутті даного об`єкту нерухомого майна.

Беручи до уваги викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності та поділу цієї квартири, задоволенню не підлягають.

Що стосується строку позовної давності, то про його застосування не було заявлено жодним із учасників справи, тому суд відмовляє в частині позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з їх необґрунтованості.

Відтак, позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно одній задоволеній вимозі, у розмірі 1 148, 33 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу у період з 01 січня 2004 року по травень 2008 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 148 (одна тисяча сто сорок вісім) гривень, 33 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а також особами, які не брали участі в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.А. Кондрашов