ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3355/24 Справа № 203/4270/19 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року в цивільній справі номер 203/4270/19 за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач є споживачем послуг з постачання опалення нежитлового приміщення - офісу в секції АДРЕСА_1 , проте, вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість.

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача заборгованість за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року в сумі 30728,05 грн, а також за період 23 грудня 2014 року 21 листопада 2019 року 3% річних 2739,71 грн, інфляційні збитки - 10956,97 грн, пеню - 31119,90 грн, штраф 1536,40 грн та судові витрати.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року позов Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради заборгованість за теплопостачання в розмірі 9249,40 грн, з яких сума основного боргу за період з 27 листопада 2016 року по 21 березня 2018 року 7468,93 грн, три відсотки річних за період з грудня 2016 року по березень 2018 року 498,29 грн, інфляційні збитки за період з грудня 2016 року по березень 2018 року 1282,18 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради судовий збір в сумі 230,33 грн.

Із вказаним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за теплопостачання за період з січня 2015 року по 26 листопада 2016 та з 22 березня по 31 березня 2018 року, а також нарахованих на них 3% річних, інфляційних збитків, пені та штрафу не погодився позивач КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року в оскаржуваній частині і ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Зобов`язання, які були предметом розгляду у даній справі, є помісячними.

Позов було подано до суду 27.11.2019 року. Тому, підстави відмови у задоволенні вимоги про стягнення боргу за листопад 2016 року (за весь місяць) відсутні, оскільки цей розрахунковий період пред`явлено в межах загального строку позовної давності.

Судом першої інстанції не надано оцінку факту наявності переривання позовної давності, що призвело до необґрунтованої відмови в задоволенні вимоги про стягнення основної суми боргу в розмірі 15908,46 грн, 3% річних в розмірі 2241,42 грн, інфляційних збитків у розмірі 9674,79 грн, пені в розмірі 31119,90 грн та штрафу в розмірі 1536,40 грн.

Резолютивна частина рішення містить часткове задоволення позовних вимог щодо основного боргу, 3% річних та інфляційних збитків. В задоволенні решти вимог, зокрема щодо пені та штрафу, позивачеві відмовлено без обґрунтування причин такої відмови взагалі.

Від відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Братцева Н.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Період, за який підлягає стягненню сума основного боргу може бути визначений в межах строку позовної давності та до часу вибуття із власності відповідача об`єкту нерухомого майна, до якого здійснювалось постачання теплової енергії, тобто з 27 листопада 2016 року по 21 березня 2018 року.

Аналізуючи розрахунок пені, наданий позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування вимог ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Вимоги апелянта є безпідставними та суто надуманими, оскільки в апеляційній скарзі не наведено законних підстав для задоволення його вимог, не вказано саме в чому полягали порушення норм матеріального та процесуального права при постановленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що до 21 березня 2018 року ОСОБА_1 був власником нежилого вбудованого приміщення першого поверху №4 у секції 3 в будинку АДРЕСА_2 загальною площею 53,6 кв. м на підставі свідоцтва про право власності відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №1062 від 17 квітня 2003 року «Про оформлення права власності гр. ОСОБА_1 на вбудоване приміщення першого поверху у житловому будинку АДРЕСА_3 )» (а.с. 45, том 1).

В той же час, право власності на вказане нежитлове вбудоване приміщення згідно зі свідоцтвом, посвідченим 21 березня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., з 21 березня 2018 року зареєстроване за ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 250, том 1).

04 листопада 2014 року між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір №1084 про постачання теплової енергії, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбаченими цим договором (а.с. 33-39, том 1).

Згідно з п. 6.2. указаного договору облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою: АДРЕСА_2 .

За умовами п. 6.7 договору №1084 про постачання теплової енергії розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору. Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку п.п. 4.2.2, 6.10 договору є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії.

Відповідно до розрахунку, наведеного позивачем, заборгованість відповідача за договором №1084 про постачання теплової енергії від 04 листопада 2014 року за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року становить у сумі 30728,05 грн, а також за період 23 грудня 2014 року по 21 листопада 2019 року 3% річних 2739,71 грн, інфляційні збитки - 10956,97 грн, пеня - 31119,90 грн, штраф 1536,40 грн (а.с. 7-8, том 1).

Обставини надання послуг підтверджуються відомостями приладу обліку марки SKM-1-U1 №030227 в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, та приладу обліку Січ УЗВ 248 за період з листопада 2017 року по квітень 2019 року, що зафіксовані в актах використання (споживання) теплової енергії за місцем установки приладу по АДРЕСА_2 (а.с. 50-68).

КП «Теплоенерго» надано суду рахунки на оплату наданих послуг з теплопостачання та акти здачі-приймання теплової енергії за договором №1084 від 04 листопада 2014 року (а.с.70-99, 101-102, 104-105, 107-108, 110-111, 113-114,116-117, 119-120, 122-123, 125-128, том 1), які згідно з реєстрами отримання платіжних документів та актів виконаних робіт за грудень 2016 року (а.с. 100, том 1), січень 2017 року (а.с. 103, том 1) лютий 2017 року (а.с. 106, том 1) березень 2017 року (а.с.109, том 1), жовтень 2017 року (а.с. 112, том 1), листопад 2017 року (а.с. 115, том 1), грудень 2017 року (а.с. 118, том 1), січень 2018 року лютий 2018 року (а.с. 124, том 1) регулярно отримувались споживачем під підпис, що свідчить про обізнаність відповідача про нараховані за спожите тепло суми оплати.

За даними виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 про рух грошових коштів між ОСОБА_1 та КП «Теплоенерго» ДМР відповідач здійснював оплату теплопостачання в останнє за платіжним дорученням №ТС000003883 від 20.03.2018 року на суму 3460,00 грн (а.с. 9, том 1).

Відповідач, будучи з позивачем у договірних відносинах з 04 листопада 2014 року, свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг у відповідності з вимогами ст. 525, 526 ЦК України належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті чого за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року виникла заборгованість в сумі 30728,05 грн, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудові вимоги від 04 січня 2019 року за вих. №587-сс, 05 березня 2019 року №324-сс, 06 травня 2019 року №587-сс залишені відповідачем без задоволення (а.с. 135, 140, 145, том 1).

Відповідно до свідоцтва від 21 березня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Хоміч О.М., право власності відповідача ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - офіс в секції АДРЕСА_1 припинено і новим власником став ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 219, 250, том 1).

Відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 71-72, том 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх часткової обґрунтованості та застосував наслідки спливу позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Згідно зі статтею 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Стаття 7 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку.

Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.

Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги.

Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за

неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Відповідно до висновку викладеному у п. 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що 04 листопада 2014 року між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір №1084 про постачання теплової енергії, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбаченими цим договором.

Відповідно до умов п. 4.2.2 договору №1084 споживача зобов`язався до 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати у теплопостачального підприємства рахунок разом з актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період та розглянувши останній, не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим підписати та направити поштою (або іншим засобом) один екземпляр на адресу теплопостачального підприємства. В разі незгоди з зазначеним в акті здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, визначеним теплопостачальним підприємством обсягом поставленої теплової енергії, споживач зобов`язаний надати на адресу теплопостачального підприємства мотивоване заперечення (з контррозрахунком спожитої теплової енергії, або з відповідним актом, про встановлення факту, складеного за участю теплопостачального підприємства) в письмовому вигляді протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту одержання акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період.

Отже, відповідач прийняв на себе обов`язок отримання актів та розрахунків від теплопостачального підприємства, з огляду на що твердження представника відповідача про неотримання таких документів не свідчить про відсутність обов`язку з оплати теплопостачання за укладеним договором, як і не свідчить про належне виконання договору відповідачем та відсутність у нього заборгованості за фактично отримані послуги теплопостачання.

Відповідно до п. 9.4.4. договору №1084 в разі прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за цим договором споживач на вимогу теплопостачального підприємства зобов`язаний виплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, а також пеню за весь час прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 9.4.5 договору №1084 передбачено, що у разі порушення споживачем п. 4.2.18 договору він повинен сплатити штраф у розмірі 5% від суми наявної заборгованості.

До 21 березня 2018 року ОСОБА_1 був власником нежилого вбудованого приміщення першого поверху АДРЕСА_4 загальною площею 53,6 кв. м на підставі свідоцтва про право власності відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №1062 від 17 квітня 2003 року «Про оформлення права власності гр. ОСОБА_1 на вбудоване приміщення першого поверху у житловому будинку АДРЕСА_3 )».

Відповідно до свідоцтва від 21 березня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Хоміч О.М., право власності відповідача ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - офіс в секції АДРЕСА_1 припинено і новим власником став ПАТ «Укрсоцбанк»

Відповідач, будучи з позивачем у договірних відносинах з 04 листопада 2014 року, свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг у відповідності з вимогами ст. 525, 526 ЦК України належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті чого за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року виникла заборгованість в сумі 30728,05 грн, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудові вимоги від 04 січня 2019 року за вих. №587-сс, 05 березня 2019 року №324-сс, 06 травня 2019 року №587-сс залишені відповідачем без задоволення.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Отже, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість нарахованої заборгованість за період з 27 листопада 2016 року (дата початку перебігу позовної давності) по 21 березня 2018 року (дата продажу квартири), оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з наведеними судом першої інстанції розрахунками сум, що підлягають стягненню з відповідача за період з 27 листопада 2016 року по 21 березня 2018 року, а саме суми заборгованості за теплопостачання в розмірі 7468,93 грн, 3% річних на прострочену суму боргу в розмірі 498,29 грн, інфляційні збитки в розмірі 1282,18 грн, пеню, з урахуванням збільшеного строку позовної давності згідно з п.13.3 договору, за вказаний період в сумі - 457,77 грн, а також штраф згідно з п.9.4.5 договору від суми боргу в розмірі 373,45 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність винесеного рішення, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та

представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради залишити без задоволення, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: