Справа № 462/2361/23 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/745/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника Львівської міської ради Шевченко М.І., представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р., представника відповідача адвоката Дуда І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2024 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2023 року Львівська міська рада в особі міського голови ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 56,6 кв.м. на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року встановлено факт володіння ОСОБА_3 на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 55,6 кв. м, яке знаходиться у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно. Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року за ОСОБА_3 28.05.2008 року було зареєстровано право приватної власності на спірне нежитлове приміщення. ОСОБА_3 відчужив нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року №325. 03.06.2008 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення на вул. Олени Степанівни. 14 за ОСОБА_4 . На підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2009 року №14 зареєстровано право власності на ці приміщення за ОСОБА_5 31.10.2017 року власником нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 стає ОСОБА_6 24.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності за ОСОБА_7 . Згідно з договором купівлі-продажу від 27.08.2021 року ОСОБА_7 відчужив ці приміщення ОСОБА_1 . Разом з тим, постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.2023 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відтак, нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 вибуло з комунальної власності на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, а тому, таке майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза волею власника. Відтак, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності неправомірно та поза волею власника майна, жодних дій на відчуження такого приміщення Львівська міська рада не вчиняла, таке слід витребувати з чужого незаконного володіння.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2024 року у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з оскаржуваним рішенням суду, вважає що воно не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 вибуло з комунальної власності на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, а тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Констатуючи, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, суд не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду в аналогічних спорах.

У даній справі встановлено факт вибуття майна з володіння Львівської міської ради не з її волі, що є підставою для витребування майна незалежно від заперечення відповідача, що він є добросовісним набувачем, який набув майно на підставі договору купівлі-продажу.

Вказує, що в даному випадку всі критерії для легітимного втручання в мирне володіння майном знаходять своє підтвердження: законність, суспільний інтерес, пропорційність.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Рішення суду також оскаржило Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, подавши апеляційну скаргу.

Вважає що рішення суду було прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що будинок на АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів від 10.03.1987 №109.

В даному житловому будинку знаходяться нежитлові приміщення, загальною площею 55,6 кв.м., які перебувають у комунальній власності територіальної громади м.Львова в особі Львівськї міської ради.

Спірне майно вибуло з володіння власника Львівської міської ради поза його волею, що є підставою, відповідно до ст. 387, 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим, підставною є заявлення позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі ЛМР.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Шевченко М.І., представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р. на підтримання апеляційних скарг, представника відповідача адвоката Дуда І.П. на їх заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до переконання про добросовісність поведінки відповідача ОСОБА_1 щодо набуття спірного майна, оскільки докази про протилежне відсутні. Також суд вважав, що витребування спірного майна від відповідача не забезпечить справедливого балансу між захистом права позивача та врахування прав відповідача, дотримання засад верховенства права та розумності, що має бути забезпеченим у демократичному суспільстві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлено, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року встановлено факт володіння ОСОБА_3 на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 55,6 кв. м, яке знаходиться у цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно.

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року за ОСОБА_3 28.05.2008 року було зареєстровано право приватної власності на спірне нежитлове приміщення.

ОСОБА_3 відчужив нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року №325.

03.06.2008 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2009 року №14 зареєстровано право власності на ці приміщення за ОСОБА_5

31.10.2017 року власником нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 стає ОСОБА_6

24.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності за ОСОБА_7 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 27.08.2021 року ОСОБА_7 відчужив ці приміщення ОСОБА_1 та 27.08.2021 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (6-7, 12).

Згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2021 року ОСОБА_7 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність нежитлове приміщення загальною площею 56,6 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж вчинено за 372000,00 гривень (а.с.12).

Відповідно до висновку експерта №30/08-23 по результатах проведення оціночно-будівельної експертизи від 05.09.2023 року ринкова вартість нежитлових приміщень (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_1 на момент проведення оцінки, становить 2077000,00 гривень (а.с.109-127).

Постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.2023 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.14-16).

Звертаючись з позовними вимогами Львівська міська рада свої доводи зводить фактично до того, що спірне майно, яке належить на праві комунальної власності територіальній громаді, вибуло з комунальної власності на підставі рішення, яке було в подальшому скасоване, а тому, таке майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза волею власника..

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Таким чином, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128 гс 19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127 гс 19)».

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Також у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У наведеній постанові наголошено на тому, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. […] апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення вибули з власності позивачів унаслідок волевиявлення ОСОБА_2 без отримання згоди ОСОБА_1. Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня. Суд зазначив, що ОСОБА_3 набула права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_6, та є четвертим власником нежитлових приміщень після їх відчуження ОСОБА_2, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ОСОБА_6 мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Колегія суддів прийняла до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_3 набула у власність, а після придбання нерухомого майна ОСОБА_3 понесла витрати на його перепланування та покращення в розмірі 421 802 грн. […] За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у ОСОБА_3, оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря».

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі №522/1884/18.

Під час придбання спірного нежитлового приміщення ОСОБА_1 правомірно очікував що ОСОБА_7 мав право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. В єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо належності нерухомого майна позивачу, яке ОСОБА_1 набуву власність.

Тобто, ОСОБА_1 , набуваючи 27.08.2021 року у володіння спірне нерухоме майно та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не міг знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза його волею і щодо такого майна існує спір.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про неможливість витребування майна у ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.