ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 646/5878/20

провадження № 61-1152св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», до якої приєднались ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року у складі судді Шелест І. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» (далі - ТОВ «ФК «Маніту», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненим права іпотеки та визнання договорів недійсними.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що 11 березня 2005 року між її чоловіком ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Факторіал-Банк» (далі - АБ «Факторіал-Банк») укладено договір кредиту № 121-п/05, згідно умовами якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у сумі 114 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 17 % річних у валюті. Вказані грошові кошти надані ОСОБА_2 строком до 10 березня 2010 року включно. На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором кредиту 14 березня 2005 року між АБ «Факторіал-Банк» і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивачка надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на передачу вказаного житлового будинку в іпотеку.

На підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 2-3414/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна та визнання права власності, позивачка набула право власності на 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .

АБ «Факторіал Банк» було реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «СЕБ Банк», який в подальшому перейменовано в ПАТ «Фідобанк».

11 листопада 2013 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/7301/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2015 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 в сумі 450 238,24 грн, звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що є предметом іпотеки та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, за ціною, визначеною на підставі звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності в процедурі виконавчого провадження.

Позивачка вказувала на те, що таке рішення суду було повністю виконано ОСОБА_2 шляхом погашення заборгованості у розмірі 495 322,06 грн, що підтверджується квитанцією № 966253551_876136558 та постановою державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 18 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження. Тому вважала, що відповідно до частини першої статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» є підстави для припинення іпотеки за договором іпотеки від 14 березня 2005 року.

Крім того, позивачка вказувала на те, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 та про відступлення прав за іпотечним договором від 14 березня 2005 року, які укладені від 24 лютого 2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» підлягають визнанню недійсними, оскільки на момент їх укладення такого права вимоги вже не існувало.

Також позивачка зазначала, що як співвласник іпотечного майна є іпотекодавцем в силу закону та, відповідно, має право звернутися до суду з такими вимогами для захисту своїх прав.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнень, позивачка остаточно просила суд припинити право іпотеки ТОВ «ФК «Маніту» на житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 14 березня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милицею М. Л., зареєстрований в реєстрі за № 672, і припинити обтяження за цим іпотечним договором в Державному реєстрі; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 24 лютого 2020 року № GL3N016398 між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту»; визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» від 24 лютого 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 96.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Припинено право іпотеки ТОВ «ФК «Маніту», а саме: право іпотеки нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, житлова площа 238,6 кв. м., загальна площа 528,8 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка встановлена на підставі іпотечного договору від 14 березня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милицею М. Л., зареєстрований в реєстрі за № 672, і припинено обтяження за цим іпотечним договором: номер запису про іпотеку: 37643113, номер запису про обтяження: 37643188, номер запису про іпотеку: 35637513 (спеціальний розділ). Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 24 лютого 2020 року № GL3N016398, укладений між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту». Визнано недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладений між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» від 24 лютого 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 96.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено факт припинення зобов`язань за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 внаслідок повної сплати у серпні 2015 року ОСОБА_2 суми кредитної заборгованості, встановленої рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2013 року у справі № 646/7301/13-ц, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання припиненим права іпотеки ТОВ «ФК «Маніту» за іпотечним договором від 14 березня 2005 року. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки на момент укладення (24 лютого 2020 року) спірних договорів про відступлення права вимоги зобов`язання за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 та іпотечним договором від 14 березня 2005 року не існувало, тому фактично предметом оскаржуваних договорів було неіснуюче право вимоги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

10 листопада 2021 року ТОВ «ФК «Маніту» подало до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 січня 2022 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Маніту».

Розпорядженням голови Верховного Суду від 25 березня 2022 № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Маніту» задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 24 лютого 2020 року № GL3N016398, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту», а також договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» 24 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М., зареєстрованого в реєстрі за № 96, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 . В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2021 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та договору про відступлення прав за іпотечним договором та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права іпотеки і припинення обтяжень за іпотечним договором задоволені, то заявлені позивачкою вимоги про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, якого вже не існувало, є неналежним способом захисту.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання припиненим права іпотеки і припинення обтяжень за іпотечним договором, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи цей спір, встановивши обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2023 року ТОВ «ФК «Маніту» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 910/21160/16, від 03 квітня 2018 року у справі № 911/2798/16, від 29 січня 2019 року у справі № 916/436/18, від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 612/464/17, від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявниця посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанції встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- дійшли помилкових висновків про виконання боржником зобов`язань за укладеними договорами, оскільки у межах розгляду справи № 646/7301/13 звернуто стягнення на іпотечне майно у рахунок заборгованості, яку суд визначив у національній валюті, тоді як кредит був виданий у дол. США, отже боржник мав повернути заборгованість саме у валюті, визначеній кредитним договором;

- не врахували, що наявність самого рішення суду про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання і припинення іпотеки;

- проігнорували, після набуття права вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «ФК «Маніту» у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки - спірну садибу, тобто іпотека припинила свою дію, а подана суду світлокопія наказу Міністра юстиції України від 10 червня 2021 року № 2090/5 відповідно до статті 95 ЦПК України не є доказом.

Крім того, у касаційній скарзі зазначено клопотання ТОВ «ФК «Маніту» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року і постанови Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року, а також клопотання про зупинення дії рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ТОВ «ФК «Маніту» про зміну касаційної скарги, у якій заявник просив змінити вимоги касаційної скарги щодо скасування постанови Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року лише в частині припинення права іпотеки на нерухоме майно.

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшла ще одна заява ТОВ «ФК «Маніту» про зміну касаційної скарги схожого змісту, в якому також зазначено клопотання заявника про поновлення строку на подання такої заяви.

Частиною першою статті 398 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. Отже, право на доповнення чи зміну касаційної скарги може бути здійснено лише протягом строку на касаційне оскарження.

Водночас статтею 398 ЦПК України не передбачено права суду касаційної інстанції вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до касаційної скарги.

Тому, оскільки заяви про зміни до касаційної скарги подані ТОВ «ФК «Маніту» до суду касаційної інстанції поза межами строку на касаційне оскарження, така заява підлягає поверненню заявнику без розгляду.

У липні 2023 року ПАТ «Фідобанк», в інтересах якого діє Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну ТОВ «ФК «Маніту», в якому підтримало доводи цієї касаційної скарги та просило скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Також відзив ПАТ «Фідобанк» містить клопотання заявника про поновлення строку на його подання.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Дослідивши наведені у клопотанні ПАТ «Фідобанк» підстави та додані документи, Верховний Суд вважає строк на подання відзиву для цього заявника підлягає продовженню до моменту його подання.

Також у липні 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду із заявами про приєднання до касаційної скарги ТОВ «ФК «Маніту» у 17 січня 2023 року на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга ТОВ «ФК «Маніту» не містить доводів щодо оскарження рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, а також визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині Верховним Судом не переглядаються.

Отже, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року переглядається Верховним Судом, лише в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права іпотеки нерухомого майна і припинення обтяжень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 січня 2023 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Маніту» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2023 року ТОВ «ФК «Маніту» поновлено строк на касаційне оскарження рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року. Касаційну скаргу ТОВ «ФК «Маніту» залишено без руху для усунення недоліків. Зокрема, запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 5 044,80 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Маніту» з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України; витребувано із Червонозаводського районного суду м. Харкова матеріали справи № 646/5878/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву; відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «ФК «Маніту» про зупинення дії рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року; повернуто без розгляду заяву ТОВ «ФК «Маніту» про зміну його касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року прийнято до касаційного провадження заяву ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги ТОВ «ФК «Маніту» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2023 року заяву ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ТОВ «ФК «Маніту» залишено без руху для усунення недоліків, зокрема доплати судового збору.

23 серпня 2023 року матеріали справи № 646/5878/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (після усунення недоліків заяви) прийнято до касаційного провадження заяву ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ТОВ «ФК «Маніту» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 березня 2005 року між АБ «Факторіал Банк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір про надання кредитної лінії без права відновлення № 121-п/05, згідно з яким АБ «Факторіал Банк» надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у суми 114 000,00 дол. США зі сплатою за використання кредитом процентів в розмірі 17 % річних у валюті строком до 10 березня 2010 року включно.

11 березня 2005 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АБ «Факторіал Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

14 березня 2005 року на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АБ «Факторіал Банк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки житлового будинку на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милицею М. Л., зареєстрований в реєстрі за № 672.

03 листопада 2010 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 2-3414/10 за позивачем у цій справі - ОСОБА_1 , визнано право власності на 1/2 частини будинку на АДРЕСА_1 .

АБ «Факторіал Банк» реорганізовано в ПАТ «СЕБ Банк», який в подальшому перейменовано в ПАТ «Фідобанк».

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2013 року у справі № 646/7301/13-ц за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 в сумі 450 238,24 грн, яка складається із 143 600,38 грн та 38 363,30 дол. США (еквівалент в національній валюті - 306 637,86 грн) звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що є предметом іпотеки та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, за ціною, визначеною на підставі звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності в процедурі виконавчого провадження.

Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення суду від 11 листопада 2013 року, банк визначив загальну заборгованість за кредитом у сумі 450 238,24 грн і саме такий розмір заборгованості ОСОБА_2 перед банком суд вважав встановленим.

У Червонозаводському відділі державної виконавчої служби Харківського МУЮ перебувало виконавче провадження № 47638471 з примусового виконання рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2013 року у справі № 646/7301/13-ц.

08 серпня 2015 року ОСОБА_2 відповідно до квитанцій № 966253551_876136558 сплачено 495 322,06 грн заборгованості за ВП № 47638471.

18 серпня 2015 року постановою державного виконавця виконавче провадження № 47638471 з примусового виконання виконавчого листа № 646/7301/13-ц, виданого 20 жовтня 2014 року, закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що заборгованість, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачені в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2016 року у справі № 640/15383/15-ц позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за договором кредиту від 11 березня 2005 року № 121-п/05 у розмірі 355 757,99 грн - курсова різниця за кредитом, 8 992,41 дол. США (еквівалент 192 668,70 грн) - заборгованість за відсотками та 203 402,66 грн - заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасне погашення відсотків, а всього 751 829,35 грн на користь ПАТ «Фідобанк».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі № 640/15383/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за відсотками у сумі 8 992,41 дол. США (еквівалент 192 668,70 грн) та пеню в розмірі 30 000,00 грн, а всього 222 668,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк» судовий збір в сумі 2 050 грн, по 1 025,00 грн з кожного. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням суду апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення курсової різниці та зменшено розмір пені. І в цій частині рішення суду апеляційної інстанції сторонами не оскаржувалося.

27 квітня 2018 року на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі № 640/15383/15-ц ОСОБА_2 сплачено 222 668,70 грн відповідно до квитанції № 0.0..1.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 640/15383/15-ц вищевказані рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року скасовані, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, Верховний Суд зазначив, зокрема, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року у справі № 640/15383/15/ц заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду - задоволено. Допущено поворот виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі № 640/15383/15-ц за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ПАТ «Фідобанк» на користь ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 223 693,70 грн в порядку повороту виконання судового рішення.

10 лютого 2020 року ПАТ «Фідобанк» провело електронні торги та на підставі договору про відступлення прав вимоги від 24 лютого 2020 року № GL3N016398 відступило право вимоги за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 на користь ТОВ «ФК «Маніту».

Згідно з додатком № 1 до договору загальний розмір заборгованості на дату укладання договору становить 39 857,72 дол. США (еквівалент в національній валюті 974 640, 83 грн), з яких: 16 900, 24 дол. США - заборгованість за кредитними коштами, 22 957,48 дол. США - заборгованість за відсотками.

24 лютого 2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 96.

06 серпня 2020 року право власності на іпотечне майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53479977 від 06 серпня 2020 року, прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І., зареєстровано за ТОВ «ФК «Маніту». Підстава для державної реєстрації - іпотечний договір, серія та номер: 672, виданий 14 березня 2005 року, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Милиця М. Л.; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: RRP-4HIJ1KV17 96, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Я. М.; вимога, серія та номер: б, виданий 17 березня 2020 року, видавник: Директор ТОВ «ФК «Маніту» Безпалий С. О.; вимога, серія та номер: б/н, виданий 15 травня 2020 року, видавник: директор ТОВ «ФК «Маніту» Безпалий С. О.; вимога, серія та номер: б/н, виданий 06 червня 2020 року, видавник: директор ТОВ «ФК «Маніту» Безпалий С. О.

10 червня 2021 року наказом Міністра юстиції України № 2090/5 за скаргою ОСОБА_2 скасовано рішення про державну реєстрацію від 06 серпня 2020 року № 53479977 та від 01 вересня 2020 року № 53839435 прийняті державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 520/16243/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року, у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» про визнання незаконним і скасування наказу Міністра юстиції України від 10 червня 2021 року № 2090/5 відмовлено.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки Національного бану України, якщо інше не встановлено договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом виконанням основного зобов`язання.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється.

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого у нескасованій частині судового рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачкою доведено факт припинення зобов`язань за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 внаслідок повної сплати у серпні 2015 року ОСОБА_2 суми кредитної заборгованості, встановленої рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2013 року у справі № 646/7301/13-ц, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання припиненим права іпотеки ТОВ «ФК «Маніту» за іпотечним договором від 14 березня 2005 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 910/21160/16, від 03 квітня 2018 року у справі № 911/2798/16, від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 612/464/17, від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц є безпідставними з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц за позовом про стягнення боргу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16 за позовом про скасування, визнання протиправними, незаконними і такими, що втратили чинність, протоколів та рішень зборів, зобов`язання вчинити дії, Верховний Суд України, дійшов висновку про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Вимога заборонити органу управління вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, хоч у цьому випадку і таке не мало місце.

У постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

У постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц за позовом про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

У постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 910/21160/16 за позовом про стягнення вартості частини майна, пропорційній частці у статутному капіталі, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні.

У постанові від 03 квітня 2018 року у справі № 911/2798/16 за позовом про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки банком у позасудовому порядку було звернуто стягнення на спірний предмет іпотеки за іпотечним договором у рахунок погашення заявленої у справі заборгованості товариства за кредитним договором у визначений в позові спосіб - шляхом набуття права власності на відповідне майно, то це свідчить про припинення правовідносин сторін за вказаними правочинами.

У постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц за позовом про зняття обтяження з нерухомого майна, Верховний Суд дійшов висновку про те, що звернення до суду з позовом про зобов`язання іпотекодержателя та нотаріуса вчинити дії з метою зняття заборони з нерухомого майна є неправильним способом захисту порушених прав власника майна.

У постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 612/464/17 за позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування, Верховний Суд дійшов висновку про те, що підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права. При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання іпотеки припиненою, Верховний Суд дійшов висновку про те, що будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

Натомість у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій вирішували спір про визнання права іпотеки припиненим, визнання договорів недійсними. Суди на основі аналізу наявних у справі доказів, яким вони надали належну оцінку, встановили, що зобов`язання за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 виконано боржником належним чином і договір іпотеки, який укладений на забезпечення такого зобов`язання, є припиненим.

Отже, у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про виконання боржником зобов`язань за укладеними договорами, оскільки у межах розгляду справи № 646/7301/13 звернуто стягнення на іпотечне майно у рахунок заборгованості, яку суд визначив у національній валюті, тоді як кредит був виданий у дол. США, отже боржник мав повернути заборгованість саме у валюті, визначеній кредитним договором, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідачі у процесі розгляду справи не надали суду належних доказів на підтвердження факту наявності заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05, зокрема і з огляду на курсову різницю валюти виконання такого зобов`язання.

Доводи касаційної скарги про те, що подана суду світлокопія наказу Міністра юстиції України від 10 червня 2021 року № 2090/5 відповідно до статті 95 ЦПК України не є доказом, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна оцінка.

Зокрема, відхиляючи вказані доводи заявника як безпідставні, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказана копія наказу Міністра юстиції України від 10 червня 2021 року № 2090/5 є належним письмовим доказом, оскільки має ідентифікуючі реквізити.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц та постановах Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 916/436/18, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, є необґрунтованими з огляду на те, що висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції та на які посилаються заявники у касаційних скаргах, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» про зміну касаційної скарги повернути без розгляду.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» (до якої приєднались ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2021 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник