УХВАЛА

24 червня 2024 року м. Кропивницький

справа № 401/2514/23

провадження № 22-ц/4809/1130/24

Суддя Кропивницького апеляційного суду Дьомич Л.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Подана скаржником апеляційна скарга підлягає залишенню без руху за наступного.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 356 ЦПК України, до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За вимогами пп.6 п.1 ч. 2 ст.4 Закону ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду складає 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Виходячи з викладеного та беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений станом на 01 січня 2023 року, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у даній справі скаржник мав сплатити судовий збір у сумі 1 610,40 грн: 2684 х 0,4 х 150%= 1 610,40 грн.

Однак, доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у встановленому законом порядку та розмірі скаржником не надано.

Разом з тим, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення. Клопотання обґрунтоване важким матеріальним становищем скаржника, пов`язаним з двома перенесеними інсультами та мінімальним розміром пенсії, що підтверджується довідками МСЕК, Пенсійного фонду України, пенсійним посвідченням і паспортом, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

На зазначене клопотання, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, п. 59).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до ст. 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Порядок відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру або звільнення від сплати судового збору встановлено у ст. 8 Закону.

Так, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 8 Закону, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зокрема, за умови, коли розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Отже, у вирішенні питання щодо відстрочення сплати судового збору визначальним для суду є майновий стан заявника.

Відповідно до принципу диспозитивності та правил доказування у цивільному процесі, особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. При цьому, необхідно врахувати, що перелік документів, які підтверджують майновий стан особи, законодавчо не визначений. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір за своїм внутрішнім переконанням на підставі поданих доказів.

У своїх рішеннях «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року (п. 44) та «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року (п.п. 63-64) ЄСПЛ зазначив, що оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

В ухвалі від 04 квітня 2023 року у справі № 9901/988/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: «…у своїй апеляційній скарзі просить суд звільнити його від сплати судового збору, долучивши до матеріалів апеляційної скарги відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків Головного управління ДПС у м. Києві від 15 лютого 2023 року № 2655-23-00557, з яких убачається, що у 2022 році доходів не отримував. Разом із цим, указані відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків Головного управління ДПС у м. Києві від 15 лютого 2023 року № 2655-23-00557 не виключають можливості отримання скаржником інших доходів, зокрема, від Пенсійного фонду України, Управління праці та соціального захисту населення, Державного центру зайнятості».

Апеляційний суд наголошує, що у даному випадку обставини, на які скаржник посилається у заявленому клопотанні, не підтверджені належними доказами. Наявні в матеріалах справи копії довідок Головного управління ПФУ в Кіровоградській області підтверджують лише факт отримання скаржником пенсії за віком та її розмір за 2022 рік та за період з січня по липень 2023 року. Однак, ані матеріали справи, ані додані до апеляційної скарги документи не містять інформації про всі можливі джерела доходу скаржника, зокрема, отримані соціальні виплати у зв`язку з інвалідністю, а також розмір такого доходу за весь попередній календарний рік (2023 рік).

За викладеного, наразі у апеляційного суду відсутні підстави для задоволення клопотання, заявленого скаржником у апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 356 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до ч. 6 ст. 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення ст. 185 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху.

Керуючись ст.ст. 185, 356, 357 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 травня 2024 року, - залишити без руху.

Запропонувати скаржнику у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали надати до апеляційного суду:

- докази сплати судового збору у розмірі 1 610,40 грн за реквізитами, розміщеними на офіційному сайті Кропивницького апеляційного суду

або

-належні докази на підтвердження такого майнового стану скаржника, який перешкоджає сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у встановлених законом порядку і розмірі (зокрема, але не виключно: відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/ суми виплачених доходів та утриманих податків за 2023 рік; довідку з Управління праці та соціального захисту населення про наявність/ відсутність виплат за 2023 рік, довідку органу Пенсійного Фонду України щодо розміру отриманої скаржником пенсії за віком за 2023 рік), інші докази на підтвердження обставин, наведених в обґрунтування клопотання.

У разі невиконання у встановлений апеляційним судом строк вимог щодо усунення недоліків апеляційної скарги, апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду Л. М. Дьомич