Справа № 130/664/24
Провадження № 22-ц/801/1184/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 рокуСправа № 130/664/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Сала Т. Б., Голоти Л. О.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Антонюком Ярославом Васильовичем, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 12 березня 2024 року у м. Жмеринці суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 певний час існували фактичні шлюбні відносини, однак у зареєстрованому шлюбі вони не перебували. ІНФОРМАЦІЯ_1 заявник народила дочку ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження якої батьком зазначено ОСОБА_2 . Факт батьківства він не заперечує.

29 березня 2023 року рішенням виконавчого комітету Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області № 27 затверджено висновок Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, у якому визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 з матір`ю. Виконавчий комітет рекомендував батькам дитини визначити графік відвідувань батьком дитини та час перебування дитини із батьком мирним шляхом, а у разі відсутності взаєморозуміння звернутись до суду за захистом своїх прав.

Однак вирішити це питання батькам дитини не вдалось мирним шляхом, оскільки ОСОБА_7 подився зухвало, нервово, часто приходив до дитини у стані алкогольного сп`яніння, через що дитина його боялася. Внаслідок цього ОСОБА_1 відмовляла йому у побаченнях із дочкою, а ОСОБА_7 вчиняв відносно неї дії протиправного характеру.

Під час спільного проживання сторін ОСОБА_7 часто піднімав на ОСОБА_1 руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдав їй тілесних ушкоджень, через що вона викликала поліцію. Постійні побиття ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 стали підставою розриву їх відносин, однак він досі не залишає її у спокої, переслідує, проникає до її житла, надсилає погрозливі повідомлення, поширює відносної неї неправдиву інформацію у соцмережі. Психологічне та фізичне насилля із боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 відбувається у присутності їх доньки, а також буває і відносно їх доньки.

13 лютого 2024 року Жмеринський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі Жмеринський РВП ГУНП у Вінницькій області) повідомив ОСОБА_1 , що у період із січня 2021 року від неї надійшло 11 звернень щодо протиправних дій ОСОБА_2 .

Пославшись на викладені обставини, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, ОСОБА_1 просила суд заборонити ОСОБА_8 наближатись ближче ніж за двісті метрів до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за адресою : АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_8 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

12 березня 2024 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області заяву ОСОБА_1 задоволено. Видано обмежувальний припис строком на шість місяців у вигляді заборони ОСОБА_8 : наближатись ближче ніж за двісті метрів до місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за адресою : АДРЕСА_1 ; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Антонюк Я.В. подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. У скарзі він вказує, що заявник не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявності підстав для видачі обмежувального припису; обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_10 домашнього насильства відсутні, а ОСОБА_1 не довела можливого настання тяжких наслідків у майбутньому.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції на підставі доданих до заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 доказів встановлено наступні обставини, пославшись на які, суд задовольнив заяву.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_5 , її батьками записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що видно із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

29 березня 2023 року рішенням виконавчого комітету Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області № 27 затверджено висновок Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, у якому визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 з матір`ю. Виконавчий комітет рекомендував батькам дитини визначити графік відвідувань батьком дитини та час перебування дитини із батьком мирним шляхом, а у разі відсутності взаєморозуміння звернутись до суду за захистом своїх прав (а. с. 7).

10 січня 2022 року ОСОБА_1 написала заяву в.о. начальнику Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, у якій просила прийняти міри до її співмешканця ОСОБА_2 , який того ж дня близько 09 год. 00 хв. погрожував їй фізичною розправою, обзивав нецензурною лайкою, вчиняв домашнє насильство (а. с. 15).

24 червня 2023 року ОСОБА_1 написала заяву начальнику Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області з проханням провести профілактичну бесіду із ОСОБА_4 , який того ж дня прийшов до її батьків та вчинив словесну перепалку (а. с. 16).

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 написала заяву начальнику Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, у якій просила провести профілактичну бесіду із ОСОБА_4 з тією метою, щоб він не приходив до дитини у вечірній час, коли вони відпочивають (а. с. 14).

13 лютого 2024 року начальник Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області листом повідомив ОСОБА_1 , що із січня 2021 року по дату надання відповіді зареєстровано 11 звернень ОСОБА_1 із різних подій.

Зокрема 24 листопада 2021 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 щодо вчинення домашнього насильства відносної неї з боку співмешканця ОСОБА_2 . Дане повідомлення надійшло через спеціальну лінію «102». Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

За вищевказаним зверненням на ОСОБА_2 було складено адміністративні матеріали за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та направлено їх до суду для прийняття остаточного рішення.

10 січня 2022 року зареєстровано повідомлення від ОСОБА_1 з приводу того, що її співмешканець ОСОБА_7 вчинив домашнє насильство. Дане повідомлення надійшло через спеціальну лінію «102». Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян». На ОСОБА_2 було складено адміністративні матеріали за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та направлено їх до суду для прийняття остаточного рішення.

06 жовтня 2022 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 з приводу вчинення домашнього насильства відносно неї співмешканцем ОСОБА_4 . По даному факту внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126-1 КК України.

23 листопада 2022 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про те, що невідома особа облила будинок фарбою. Дане повідомлення надійшло через спеціальну лінію «103». Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

26 лютого 2023 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 з приводу отримання тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_2 . Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

24 червня 2023 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_7 погрожував їй фізичною розправою. Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

07 липня 2023 року зареєстровано повідомлення з приводу нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 з боку ОСОБА_2 . По даному факту внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

26 жовтня 2023 року зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 з приводу того, що чоловік відносно неї вчинив домашнє насильство, застосував фізичну силу. Дане повідомлення надійшло через спеціальну лінію «102». Перевірку здійснено та прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян».

30 січня 2024 року зареєстровано звернення ОСОБА_1 про вчинення протиправних дій відносно неї та дитини з боку колишнього співмешканця ОСОБА_2

06 лютого 2024 року зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_7 без її згоди прийшов навідати їх спільну дитину (а. с. 10-11).

За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. ч. 1-3 ст. 294 ЦПК України).

З урахуванням наведених норм права, апеляційним судом беруться до уваги докази, додані представником ОСОБА_2 до додаткових пояснень від 26 червня 2024 року.

Зокрема із них можна встановити, що сама ОСОБА_1 притягувалась до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення домашнього насильства нею відносно ОСОБА_2 (справи №130/461/23, №130/1443/22); ОСОБА_7 звертався у суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , за наслідками чого судом було ухвалено рішення про задоволення цієї заяви (справа № 130/1101/23); ОСОБА_7 , як батько малолітньої дитини, сам неодноразово подавав відповідні заяви до органів опіки та піклування, а саме до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області з метою врегулювання спірного питання щодо виховання спільної дитини, ініціювання перевірки стану виховання дитини, зокрема залучення спеціаліста - психолога для з`ясування психоемоціного стану дитини та визначення її потреб, а також налагодження конструктивного діалогу з матір`ю дитини; ОСОБА_7 звертався до Жмеринського РВП ГУНП з проханням прийняти міри відносно ОСОБА_1 , яка вчинила домашнє насильство відносно нього та їх спільної дитини.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 03 листопада 2021 року у справі № 752/10604/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 вказав, що висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 711/6788/23, зазначено, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У цій постанові зазначено, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не є безумовною підставою для застосування судом до неї спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, безпідставно виходив із наявності ризиків вчинення у майбутньому домашнього насильства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 та їх дитини, яких апеляційним судом не встановлено, оскільки заявниця не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження можливих ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не видачею щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази надані обома сторонами у їх сукупності в контексті втручання у права і свободи кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалих осіб, колегія суддів вважає, що такі докази свідчать про наявність гострого конфлікту між сторонами відносно визначення порядку участі батька у вихованні дитини сторін та спілкуванні батька із нею, що не дає підстав для висновку про наявність ознак домашнього насильства у діях ОСОБА_2 та підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Разом з тим, лист начальника Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області від 13 лютого 2024 року та заяви ОСОБА_1 , на які вона послалася, обґрунтовуючи заявлені нею вимоги, а суд задовільняючи її заяву, підтверджують лише факт її звернення до правоохоронного органу, однак з них не можна зробити беззаперечного висновку про факт протиправної поведінки ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та їх дитини.

З огляду на зазначене висновки суду першої інстанції про необхідність захисту ОСОБА_1 та малолітньої дитини від домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи.

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України про те, що при ухваленні судом рішення судові витрати у справах окремого провадження не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, тому сплачений скаржником судовий збір за подачу апеляційної скарги слід залишити за ним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Антонюком Ярославом Васильовичем, задовольнити, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Л. О. Голота