Справа № 204/1962/21
Провадження № 2/204/24/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Олійник Світлана Вікторівна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , правонаступником якої у зв`язку з її смертю став ОСОБА_4 , у якій позивачка просила визнати недійсним договор дарування частини житлового будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

В обґрунтування свого позову вказує на те, що з 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. 05.06.2018 року позивачем як законним представником малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у встановленому законом порядку подано заяву про вступ в спадщину. Її чоловіку ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною конторою від 07.08.1990 року за реєстром № 24083 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська 13.08.1990 року за № 420-98, належала квартира АДРЕСА_1 , у якій останній проживав до дня смерті. У 1998 році ОСОБА_7 збираючись їхати на постійне місце проживання до Ізраїлю здійснив правочин та подарував спірну квартиру своїй матері ОСОБА_6 , яка проживала в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Однак в подальшому поїздка ОСОБА_7 до Ізраїлю так і не склалася. Вказує, що перед укладанням договору дарування від 25.06.1998 року, між ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_7 була усна домовленість, про те, що через деякий час після складання договору дарування остання надасть заповіт з метою повернення квартири, що було виконано. Оспорюваний договір дарування укладався його сторонами не з метою безоплатного відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_6 , а з метою збереження майна за ОСОБА_7 від негативних наслідків щодо можливості втрати цього майна в цілому або його частини після укладання шлюбу з ОСОБА_8 та виїзду до Ізраїлю. 16.12.2000 році ОСОБА_6 написала заповіт посвідчений приватним нотаріусом Каменко Т.П., зареєстровано в реєстрі за № 2374 на ім`я сина ОСОБА_7 , яким фактично передбачалося повернення квартири у власність ОСОБА_7 . Вказує, що в 2016 році ОСОБА_6 сама ж давала дозвіл на реєстрацію онука в спірній квартирі, що свідчить про відсутність будь яких конфліктів між сторонами. Конфлікт з ОСОБА_6 з приводу квартири почався саме після трагічної смерті її сина ОСОБА_7 , коли остання почала вимагати звільнити спірну квартиру. З метою вирішення питання про визнання права проживання в спірній квартирі, остання у 2018 році звернулася до суду з відповідним позовом. Звертаючись з позовом до суду про визнання договору дарування 18/60 частин від 25.06.1998 року недійсним позивач посилається на те, що він був укладений з порушенням норм ст. 58 ЦК УРСР 1963 року, оскільки порушує права та законні інтереси дитини ОСОБА_5 , так як на разі не має можливості отримати в спадок майно, яке відчужене за удаваним правочином, а отже, не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 18.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження.

11.05.2021 року від представника відповідачки ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву. В даному відзиві представник відповідачки виклав позицію відповідачки, яка заперечувала проти задоволення позову, оскільки доказів удаваності правочину позивачкою не надано. Просила відмовити у задоволені позову.

04.06.2021 року позивачка надала до суду відповідь на відзив, у якій спростовувала твердження представника відповідача про недоведеність позовних вимог та просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13.02.2024 року, залучено ОСОБА_4 , як правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачки ОСОБА_6 .

У судовому засіданні представник позивача адвокат Котова І.М. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що жодних доказів фіктивності правочину позивач не надав, а тому позов не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради у судове засіданні не з`явився, але раніше подавав заяву про розгляд справи без їх участі.

Третя особа Приватного нотаріуса Олійник С.В. у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена, причин неявки не повідомила, будь-яких пояснень не надала.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач зазначає, що з 2007 року вона разом із ОСОБА_7 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 10.06.2009 року Амур-нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №874 (а.с. 35).

З копії довідки виданої головою квартального комітету від 16.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований з 17.05.2016 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 31).

У судовому засіданні встановлено, що 25.06.1998 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар 18/60 частин житлового будинку АДРЕСА_4 , вартістю 70 702 грн. 20 коп. (а.с. 23).

Вказаний договір 25.06.1998 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2250.

16.12.2000 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. зареєстрованого в реєстрі за №2374 на випадок своєї смерті. Згідно змісту даного заповіту, спадкодавець заповіла 18/60 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов та земельною ділянкою, що знаходяться в АДРЕСА_4 ОСОБА_7 (а.с. 27).

02.09.2003 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. зареєстрованого за № 2-2191, яким заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті ОСОБА_7 (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 30.10.2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1987 (а.с. 17), спадкоємцем після його смерті є син померлого ОСОБА_5 в інтересах якого ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 22).

Згідно довідок, виданих головою квартального комітету від 25 .07.2018 року та 04.11.2019 року, за адресою: АДРЕСА_3 , з 1990 року до дня смерті проживав ОСОБА_7 . Разом з ним, як члени сім`ї проживали однією сімє`ю з 2007 та продовжують проживати його цивільна дружина ОСОБА_3 та неповнолітній син ОСОБА_5 (а.с. 29, 30).

24.11.2017 року ОСОБА_6 склала новий заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. зареєстрованого за № 2-1552, яким заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 241, зворотній бік).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 22.10.2022 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1728 (а.с. 240).

Із матеріалів спадкової справи № 721/2022, заведеної 15.11.2022 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 238-239).

15.03.2021 року позивачка ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 порушила спір про те, що вищезазначений договір дарування від 25.06.1998 року є удаваною угодою, та зазначила, що порушене право її неповнолітнього сина на вступ у спадщину на майно.

Виходячи з предмету позову, позивачка просить визнати вищевказаний договір дарування від 25.06.1998 року недійсним.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином, суд вважає, що до спірного договору дарування повинні застосовуватися норми Цівільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (ч. 3 ст. 244, ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР ).

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

В своєму позові позивачка як на правову підставу позову посилалася на ст. ст. 57, 58 ЦК УРСР 1963 року.

Так, відповідно до статті 57 ЦК України 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 58ЦК УРСР визначено, що недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто, правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину повинна бути очевидною. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Як вбачається із змісту договору дарування від 25.06.1998 року, ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 належний йому на праві власності 18/60 частин житлового будинку АДРЕСА_4 , що належав дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною конторою від 07.08.1990 року за реєстром №24083 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська 13.08.1990 року за № 420-98 (а.с. 23).

Вказаний договір від 25.06.1998 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2250.

Підписавши договір наведеного змісту ОСОБА_7 підтвердив, що усвідомлював значення своїх дій та розумів наслідки його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування посвідчено у 2 екземплярах, з яких один залишився в нотаріальній конторі, а другий видано на руки обдарованому.

Згідно зі ст. 60 ЦК України, в редакції 1963 року, недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В даному випадку позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено належність та допустимість доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На думку суду, під час розгляду справи, позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів укладення оспорюваного правочину внаслідок недійсності мнимої чи удаваної угоди, оскільки, про обставини його укладення позивачу стало відомо зі слів переважно померлого ОСОБА_7 з яким вона почала проживати без реєстрації шлюбу з 2007 року, тобто через дев`ять років після укладання договору дарування, що підтверджується матеріалами справи, тобто встановлення обставин укладеного правочину лише на поясненнях позивача, ґрунтуватись не може.

Отже, стороною позивача не доведено у судовому засіданні, які саме правочини приховуються за допомогою укладеного спірного правочину та не доведено, що за удаваним правочином ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , свідомо, з певною метою, документально оформили оспорюваний правочин, але насправді між ними встановилися інші правовідносини та іншу волю учасників угод.

Посилання як на доказ удованості правочино позивачем на зміну заповітів ОСОБА_6 , не є належним та допустимим доказом удаваності правочину, оскільки заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті та відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Суд також не враховує доводів позивача про порушення прав неповнолітнього сина укладанням спірного договору, оскільки даний правочин вчинено 25.06.1998 року, а син позивачки, права начебто якого порушуються спірним правочином, народився лише 28.05.2009 року, маже через 11 років після оспорюваного правочину. У даному випадку, за наслідками укладення оспорюваного договору дарування від 25.06.1998 року, майнових прав дитини чи її законних інтересів порушено не було, оскільки позивач, як власник нерухомого майна, мав право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі, подарувати його своїй матері.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача, як представника неповнолітньої особи було порушене, не визнане чи оспорене самим лише фактом укладення оспорюваного договору дарування для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає, оскільки він відповідає вимогам цивільного законодавства, доводи позивача є безпідставними та не обґрунтованими і зводяться до його суб`єктивної думки, а обставини, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до вимоги ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволені позову, то суд не вбачає підстав для відшкодування судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 58, 128, 227, 243, 244 ЦК УРСР (1963 року) Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України (2003 року), ст. ст. 2-5, 12, 13, 76-82, 133,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 ), треті особи Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Пушкіна, 65), Приватний нотаріус Олійник Світлана Вікторівна (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Андрія Фабра, буд. 15) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська