Справа № 462/5050/22 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/235/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

З участю: позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Шпунт М.Б., відповідача ОСОБА_2 та його представника-адвоката Багрій О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №462/5050/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Багрія Олега Любомировича на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 ,- про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

27 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 ,- про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 920 288, 94 грн. та судові витрати.

В обґрунтування вимог покликається на те, що він передав ОСОБА_2 заготовки для мозаїчного паркету (заготовки пилені дубові для виготовлення мозаїчного паркету). На підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_2 написав акт звірки розрахунків, у якій зазначив: «станом на 04.08.2021 я, ОСОБА_2 не розрахувався за заготовки до мозаїчного паркету на суму 25 190 євро». Зазначений акт розрахунків вважає борговою розпискою, оскільки ОСОБА_2 неодноразово обіцяв йому погасити вищевказану заборгованість, однак така не погашена. Станом на 05.09.2022 заборгованість ОСОБА_2 перед ним становить 25 190 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 920 288,94 грн.

06.09.2022 ним на адресу ОСОБА_2 скеровано письмову вимогу про сплату боргу, однак така залишилась без реагування. Окрім цього, враховуючи, що ОСОБА_2 на момент виникнення боргових зобов`язань перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , відтак заборгованість за такими зобов`язаннями підлягає стягненню у солідарному порядку. За наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 920 288 (дев`ятсот двадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень 94 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9699 гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2023 року оскаржив представник ОСОБА_2 -адвокат Багрій О.Л.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення в частині задоволених позовних вимог незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що позивачем не надано доказів, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу заготовок для виготовлення мозаїчного паркету, який в подальшому був замінений позиковим зобов`язанням. Задовольняючи позов, суд обгрунтував рішення наявністю договору купівлі-продажу між фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак таке обгрунтування суперечить матеріалам справи, оскільки відсутній договір купівлі-продажу. Суд з власної ініціативи змінив підставу позову з договору купівлі-продажу на договір позики, існування якого не підтверджено жодними доказами.

Зазначає, що позивач змінював свої показання в суді та пояснив, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити 60 м.куб. заготовки на умовах повернення. Факт отримання заготовок двічі в кількості 60 м.куб. було підтверджено двома розписками, які надав ОСОБА_5 та на підставі яких був складений акт звірки розрахунків на суму 25 190 євро. ОСОБА_1 пояснював, що розписки повернув відповідачу ОСОБА_2 , копії собі не зберігав. Позивач ОСОБА_1 вважає акт звірки розрахунків борговою розпискою, що не відповідає вимогам ст.ст.147-149 ЦПК України, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам щодо написання боргової розписки. Договорів купівлі-продажу також не надав суду через їх відсутність. Вважає, що позивачем не доведено, що має місце заміна боргу позиковим зобов`язанням, не дотримано вимог про новацію як це вимагається статтею 1053 ЦК України, якою суд керувався при ухваленні рішення.

Просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

07.03.2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач зазначає, що апеляційна скарга не спростовує правильність постановленного судом першої інстанції рішення та не містить правових підстав для його скасування. Зазначає, що із змісту долученої до справи боргової розписки, якою є акт звірки розрахунків, нею зафіксована не домовленість про передачу у майбутньому, а уже наявний борг, відтак і обов`язок відповідача про його повернення (оплату). Посилається на правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах та на ст.1053 ЦК України відповідно до якої за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 без задоволення.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника-адвоката Багрія О.Л. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та його представника-адвоката Шпунт М.Б., вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1ст.5 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За положеннями ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є ФОП та генеральним директором ТОВ «Торгова група «Тиса» та ДП «Латориця» ТОВ «Торгова група «Тиса».

Позивач ОСОБА_1 з 08.11.2007 до 16.12.2020 був зареєстрований як ФОП, що підтверджується Витягом з ЄДРПОУ та громадських формувань, сформованим станом на 29.12.2022 року (а.с.87-88).

У своїй діяльності відповідач ОСОБА_2 співпрацював із ТОВ «Інтердерев» та закупляв заготовки мозаїчного паркету для подальшої реалізації, які поступали на склад ТОВ «Тиса» та оформлялися Актами приймання виконання робіт, які долучені до матеріалів справи.

04 серпня 2021 року ОСОБА_2 , чого не заперечив, написав акт звірки розрахунків станом на 04.08.2021 року відповідно до якого не розрахувався за заготовки для мозаїчного паркету на суму 25 190 євро.

Зазначив, що акт звірки розрахунків був написаний ним як генеральним директором ТОВ «Торгова група «Тиса» та на підставі Договорів із замовником ТОВ «Інтердерев»- директор М.В.Біць (дочка позивача), із ДП «Латориця» -директор ОСОБА_4 . На підставі укладених договорів, актів прийому та проведених розрахунків у ТОВ «Тиса» виникла заборгованість у сумі 25 190,00 євро, яка на даний час погашена, підприємства ТОВ «Інтердерев», ДП «Латориця» не мають до нього претензій.

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що він особисто як фізична особа, передавав відповідачу заготовки мозаїчного паркету, оскільки у нього на підприємстві склалася складна ситуація з невиплатою працівникам заробітної плати. Пояснив, що відповідач ОСОБА_2 при першій і другій передачі заготовок мозаїчного паркету писав йому розписки на підставі яких був складений акт звірки розрахунків від 04.08.2021 року. Розписки він для себе не зберіг, передав оригінали розписок відповідачу. Вважає, що між ним та ОСОБА_2 були укладені договори купівлі-продажу заготовок мозаїчного паркету за який відповідач ОСОБА_2 не розрахувався на суму 25 190 євро, що вважається боргом на підставі договору позики.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав акт звірки розрахунків таким, що між сторонами не припинилося договірне зобов`язання, що виникло з договірних відносин про реалізацію товару, та не виникло зобов`язання, що виникає з договору позики. Задовольняючи позовні вимоги, суд обгрунтував рішення наявністю договору купівлі-продажу між фізичними особами: позивачем ОСОБА_6 та відповідачем-1 ОСОБА_2 , керуючись ст.ст. 655,692,694 ЦК України, які регулюють взаємовідносини сторін договору купівлі-продажу. Суд першої інстанції вважав, що подальший спосіб реалізації товару ОСОБА_2 (використання відповідачем товару для погашення заборгованості перед іншими котрагентами, здійснення погашення заробітної плати тощо) немає суттєвого значення при вирішенні даної справи.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Судом першої інстанції не зазначено з яких саме договірних відносин ( договору поставки, договору купівлі-продажу, послуги іншого) виникли між сторонами зобов`язання, що стосувалися господарської діяльності.

В той же час позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснив, що мав місце договір купівлі-продажу заготовок для мозаїчного паркету, який був оформлений розписками, а після складення акту звірки розрахунків 04.08.2021 року замінений на договір позики.

Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна, послуги або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержнням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Новація-це угода про заміну первинного зобов`язання між тими ж сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору купівлі-продажу, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики ( частина друга статті 1053 ЦК України), дійсність первинного зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції не погоджується, що акт звірки розрахунків замінює боргову розписку на підставі якої у відповідача ОСОБА_2 як у фізичної особи виникло боргове зобов`язання, оскільки у Акті не зазначено за який період в часі виник борг, протягом якого часу борг повинен бути погашений, тобто до якої дати та ким саме, що саме ОСОБА_2 як фізична особа не розрахувався з позивачем ОСОБА_1 за заготовки мозаїчного паркету. Розписки про отримання саме ОСОБА_2 як фізичною особою мозаїчного паркету, позивачем ОСОБА_1 суду не надано як і не зазначено в якому році мали місце зобов`язальні відносини, оскільки з пояснень відповідача ОСОБА_7 зазначений акт був складений ним як керівником ТОВ «Торгова група» «Тиса» та ДП «Латориця» ТОВ «Торгова група «Тиса» та на підставі попередньо укладених договорів про надання послуг з виготовлення паркету, Актів виконання робіт по виготовленню виробів із деревини відповідно до укладених господарських договорів. Звірка проводилася бухгалтерією, зав.складом, який приймав продукцію. Зазначає, що особисто від позивача ОСОБА_1 та для себе, як фізичної особи чи своєї сім`ї, він не отримував заготовок мозаїчного паркету, що він співпрацював із ТОВ «Інтердерев», де директором була дочка позивача ОСОБА_8 та із ДП «Латориця»-директор ОСОБА_4 ДП «Латориця» було структурним окремим підрозділом ТОВ «Торгова група «Тиса», де він значився генеральним директором. Продукцію, яка поступала на підприємство, отримували зав.складом про що складався акт прийому. Вважає, що будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_1 як фізичною особою немає, а акт звірки розрахунків не писав для ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 , пояснюючи суду, що він як фізична особа передав відповідачу ОСОБА_7 заготовки мозаїчного паркету у значній кількості, не пояснив суду звідки вони в нього як у фізичної особи та чому до участі у справі залучений третьою особою ОСОБА_4 -директор ДП ТОВ «Латориця».

Надані позивачем ОСОБА_1 постанови Франківського та Личаківського судів за 2018, 2019, 2021 роки про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності як для характеристики особи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі не стосуються предмету спору (а.с.173-178).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії ( негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу ( ч.2 ст.509 ЦК України).

Статтею 11 ЦПК України визначено перелік підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однак, позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, які саме зобов`язальні правовідносини виникли між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях ( ч.6ст.81 ЦПК).

Враховуючи те, що позивачем не надано належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 п.п.2,4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.2) недоведеність обставин, що мають значення для справи;п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.1ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2 ; 376 ч.1 п.п.2,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Багрія Олега Любомировича задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20 грудня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) 14 548,50 грн. ( чотирнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім грн.. 50 коп.) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк