Постанова

Іменем України

19 червня 2024 року

м. Київ

справа № 464/8340/21

провадження № 61-11399св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» на постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року у складі судді Дулебко Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), про зобов`язання здійснити перерахунок, визнання припиненим кредиту та іпотеки, стягнення коштів.

Позов обґрунтовувала тим, що 10 квітня 2008 року між нею і Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № 615/26-162. Відповідно до пункту 1.1 договору банк надав позичальнику 404 000,00 грн, зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 квітня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Вказувала, що з моменту отримання кредиту вона належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, до травня 2017 року вносила суми на погашення кредиту та сплати відсотків, однак більшу ніж обумовлена договором, зокрема починаючи з вересня 2008 року сплачувала на користь банку 7 401,55 грн щомісяця.

Зазначала, що згідно з довідкою від 15 червня 2018 року № 04-22-07/7098 з травня 2008 року до квітня 2017 року сплатила на користь банку 791 146,95 грн. Проте із поданих ПАТ «Укрсоцбанк» документів у справі № 464/4824/18 їй стало відомо, що банк неправильно здійснював облік сплачених позичальником коштів та їх зарахування на позичковий рахунок для погашення зобов`язань за кредитом та сплати відсотків.

Вважала, що всупереч пунктам 2.8, 2.8.1, 2.8.2, 7.1 кредитного договору, статям 651, 653, 654, 1055 ЦК України банк самовільно, в односторонньому порядку, без укладення у письмовій формі договору про внесення змін до договору кредиту збільшив відсоткову ставку з 16 % до 21 % річних.

Указана обставина встановлена постановою Львівського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у цивільній справі № 464/4824/18 за позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стверджувала, що одностороннє підвищення банком розміру процентної ставки з порушенням порядку, обумовленого в договорі, є незаконним і не спричиняє наслідків у вигляді зміни зобов`язання для позичальника та, відповідно, не надає банку права на зарахування сплачених позичальником коштів у рахунок погашення грошових зобов`язань за підвищеною в односторонньому порядку відсотковою ставкою.

Крім того, згідно з пунктами 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору банк зобов`язався здійснювати облік надміру сплачених позичальником коштів на транзитному рахунку і перераховувати такі кошти на позичковий рахунок при настанні строку сплати чергового ануїтетного платежу, однак відповідач своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується довідкою банку про сплачені нею грошові кошти.

ПАТ «Укрсоцбанк» починаючи з 2008 року неправомірними діями спричинив для позичальника неможливість виконання обов`язку щодо повернення кредиту, безпідставно збільшував розмір заборгованості позивача щодо суми кредиту, не здійснював обліку на транзитному рахунку надміру сплачених ОСОБА_1 коштів та не перераховував такі як сплату ануїтетних платежів згідно з пунктами 2.3.1, 2.3.2 договору, а тому позичальник немає можливості виконувати свої зобов`язання на умовах, встановлених договором.

Вказувала, що із серпня 2008 року триває прострочення кредитора, що позбавляє його права на отримання відсотків за час існування таких обставин згідно з частиною четвертою статті 613 ЦК України, а тому всі сплачені ОСОБА_1 грошові кошти на користь банку повинні бути зараховані на погашення суми кредиту.

Згідно з графіком погашення заборгованості станом на серпень 2008 року сума коштів, сплачена позичальником на погашення тіла кредиту за чотири місяці, становила 2 212,76 грн, а залишкова сума тіла кредиту з цього моменту становила 401 787,24 грн, тому з урахуванням частини четвертої статті 613 ЦК України всі сплачені позичальником кошти після серпня 2008 року в повному обсязі мають бути спрямовані на погашення кредиту в сумі 401 787,24 грн.

Зазначена грошова сума була сплачена ОСОБА_1 станом на лютий 2013 року, тому з урахуванням перших зарахованих банком платежів з квітня до серпня 2008 року, а також сплачених позичальником до лютого 2013 року включно грошових коштів за кредитом і відсутності у банку права нараховувати відсотки за час свого прострочення грошові зобов`язання позичальника за кредитом мають бути визнані припиненими внаслідок належного виконання. Крім того, враховуючи, що всі кошти, сплачені ОСОБА_1 після 10 лютого 2013 року, є надміру сплаченими коштами, а відповідач не має права на отримання відсотків за кредитним договором, він зобов`язаний повернути позичальнику всю суму зайво сплачених коштів, що за період із 10 лютого 2013 року до 10 квітня 2017 року становить 389 359,71 грн.

Вказувала, що зверталась до ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою для отримання пояснень щодо зміни умов договору, а також із проханням надати повний розрахунок проведених нею платежів, однак отримала формальну відповідь.

У зв`язку з незгодою з діями банку позивач припинила виконання своїх зобов`язань, у зв`язку з чим ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі іпотеки шляхом звернення стягнення на належну їй квартиру.

11 січня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А. вчинив виконавчий напис № 215 на договорі іпотеки від 10 квітня 2008 року № 1197 з метою погашення заборгованості за період з 13 жовтня 2016 року до 13 жовтня 2017 року у розмірі 340 786,04 грн. На підставі виконавчого напису у березні 2018 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження та виставив квартиру на електронні торги, однак вказаний виконавчий напис позивач оскаржила до суду.

З огляду на викладене просила:

визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо порушення умов пунктів 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору щодо обліку сплачених позичальником коштів;

зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредиту шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 вересня 2008 року до 10 лютого 2013 року в рахунок сплати суми кредиту;

визнати припиненим зобов`язання перед АТ «Альфа-Банк» за договором кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 щодо сплати кредиту та відсотків;

визнати припиненим правовідношення АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 щодо іпотеки квартири АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 10 квітня 2018 року, зареєстрованим за № 1197;

стягнути з АТ «Альфа-Банк» на її корись 389 359,71 грн надміру сплачених коштів;

стягнути з АТ «Альфа-Банк» на її корись 45 754,00 грн витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно порушення умов пунктів 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору від 10 квітня 2008 року щодо обліку сплачених позичальником коштів.

Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов кредитного договору шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року включно в рахунок сплати суми кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції врахував те, що додаткова угода про внесення змін до договору кредиту від 11 вересня 2009 року, якою збільшено розмір ануїтетного платежу внаслідок зміни процентної ставки, не визнавалась недійсною, є чинною, а тому лише після 11 вересня 2009 року ОСОБА_1 повинна була сплачувати ануїтетні платежі у збільшеному розмірі, і оскільки ануїтетні платежі у збільшеному розмірі сплачувалися ОСОБА_1 ще до укладення додаткової угоди, суд дійшов висновку, що дії АТ «Альфа-Банк», яке порушило умови кредитного договору, а саме пунктів 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору від 10 квітня 2008 року щодо обліку сплачених позичальником коштів, є неправомірними, та дійшов висновку про необхідність зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредиту шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 включно, тобто до моменту укладення додаткової угоди від 11 вересня 2009 року, в рахунок сплати суми кредиту. Крім цього, суд першої інстанції відмовив у задоволенні іншої частини позовних позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску позовної давності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно порушення умов пунктів 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору від 10 квітня 2008 року щодо обліку сплачених позичальником коштів.

Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов кредитного договору шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року включно відповідно до пункту 2.7 кредитного договору.

У задоволенні позовних вимог про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредиту шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 вересня 2008 року до 10 лютого 2013 року в рахунок сплати суми кредиту; визнання припиненим зобов`язання перед АТ «Альфа-Банк» за договором кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 щодо сплати кредиту та відсотків; визнання припиненим правовідношення АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 щодо іпотеки квартири АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 10 квітня 2018 року, зареєстрованим за № 1197; стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 389 359,71 грн надміру сплачених коштів та 45 754,00 грн витрат на правову допомогу відмовлено.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, який встановив, що ПАТ «Укрсоцбанк» за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року безпідставно збільшило розмір процентної ставки за кредитом, що призвело до збільшення у вказаний період розміру ануїтетного платежу, враховуючи, що ОСОБА_1 в період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року сплачувала кошти у більшому розмірі, ніж це було передбачено умовами кредитного договору, а також з огляду на те, що додаткова угода від 11 вересня 2009 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162, була укладена лише 11 вересня 2009 року, дійшов висновку про неправильний облік банком сплачених позичальником коштів у зазначений період.

Проте апеляційний суд вважав неправильним висновок суду першої інстанції про те, що кошти за указаний період повинні бути зараховані лише в рахунок сплати суми кредиту, оскільки такий висновок суперечить умовам пункту 2.7 кредитного договору, який визначає черговість погашення платежів, а тому дійшов висновку про часткове задоволення цієї позовної вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, апеляційний суд виходив з того, що такі вимоги є безпідставними, а тому до них не застосовується строк позовної давності.

Також апеляційний суд встановив, що в матеріалах справи немає письмової заяви АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», про застосування наслідків спливу позовної давності, таку заяву до суду першої інстанції не подано і усно не заявлено, що підтверджується протоколами судового засідання.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У липні 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду у задоволеній частині позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Підставою касаційного оскарження судового рішення АТ «Сенс Банк»зазначає те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 910/2650/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

АТ «Сенс Банк» як на обґрунтування підстави касаційного оскарження посилається на пропуск позивачем строку позовної давності і помилковий висновок апеляційного суду про те, що відповідач не заявляв такого клопотання. На підтвердження цього посилається на звукозаписи судових засідань, що відбулись 19 вересня та 20 жовтня 2022 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 902/834/20, від 13 серпня 2021 року у справі № 917/1196/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 927/110/18, від 23 грудня 2021 року у справі № 5015/45/11, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18, від 27 липня 2023 року у справі № 192/1055/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзиви на касаційні скарги не надходили.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають.

Встановлені обставини справи

Суд встановив, що 10 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 615/26-162.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, кредитор надає позичальникові грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 404 000,00 грн, зі сплатою 16 % річних та комісій в розмірі і в порядку, визначених додатком 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 квітня 2023 року на умовах, визначених договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О. М., зареєстрований в реєстрі за № 1198, згідно з умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,9 кв. м, у тому числі житловою площею 41,8 кв. м, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Відповідно до пункту 1.1.1 договору погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється таким чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця 10 числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає заборгованість за кредитом та процентами, розрахованими за весь строк користування кредитом в сумі 5 933,55 грн «ануїтетний платіж», а разом - «ануїтетні платежі».

Зі змісту додаткової угоди від 11 вересня 2009 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 відомо, що сторони домовились унести зміни до договору кредиту та викласти пункт 1.1.1 у такій редакції: «1.1.1. погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця 10 (десятого) числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом, в сумі 7401,55 грн, надалі за текстом - «ануїтетний платіж», а разом - «ануїтетні платежі».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (частина перша статті 654 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до пункту 1.1.1 договору погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно, 10 числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом в сумі 5 933,55 грн «ануїтетний платіж», а разом - «ануїтетні платежі».

Пунктом 2.3 договору визначено, що повернення кредиту здійснюється шляхом зарахування позичальником суми ануїтентного платежу на транзитний рахунок в Дністровському відділенні ЛОФ «Укрсоцбанк», МФО 325019, надалі за текстом - «транзитний рахунок», а також сплата комісій, можливих пені і штрафних санкцій на відповідні рахунки в АКБ «Укрсоцбанк» з подальшим перерахуванням кредитором отриманої суми ануїтентного платежу на відповідний позичковий рахунок до моменту досягнення за вказаним рахунком нульового залишку та на відповідний рахунок нарахування процентів.

Згідно з пунктом 2.3.1 договору у випадку сплати позичальником ануїтетного платежу на погашення заборгованості за кредитом раніше дати його погашення, визначеної пунктом 1.1.1 цього договору, сплачена сума грошових коштів продовжує обліковуватись на транзитному рахунку та перераховується на позичковий рахунок нарахування процентів у день погашення ануїтентного платежу, що вказаний у пункті 1.1.1 цього договору, крім випадку, передбаченого пунктом 3.4.1 цього договору.

У пункті 2.3.2 договору передбачено, що у разі сплати позичальником на погашення заборгованості за кредитом суми грошових коштів, що перевищує розмір ануїтентного платежу, визначений пунктом 1.1.1 цього договору, сума ануїтентного платежу перераховується на позичковий рахунок та рахунок нарахування процентів у день погашення, а сума, що перевищує розмір ануїтентного платежу, продовжує обліковуватись на транзитному рахунку і перераховується на позичковий рахунок та рахунок нарахування процентів у день погашення наступного ануїтентного платежу, що визначений пунктом 1.1.1 цього договору, крім випадку, передбаченого пунктом 3.4.1 цього договору.

Зі змісту додаткової угоди від 11 вересня 2009 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 відомо, щосторони домовились внести зміни до договору кредиту та викласти пункт 1.1.1. у такій редакції: «1.1.1. Погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця 10 (десятого) числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом в сумі 7401,55 грн, надалі за текстом - «Ануїтетний платіж», а разом - «Ануїтетні платежі».

За таких обставин апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що додаткова угода від 11 вересня 2009 року № 1 про внесення змін до кредитного договору від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 є чинною, а тому підлягала виконанню її сторонами.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості від 13 жовтня 2017 року процентна ставка за кредитним договором від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 становить 21 % річних.

Разом з тим згідно з розрахунком кредитної заборгованості від 15 червня 2018 року у жовтні 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» збільшив відсоткову ставку з 16 % до 21 % річних, хоча вказана додаткова угода укладена лише 11 вересня 2009 року, що свідчить про неправомірність нарахувань банком щомісячних платежів, виходячи з процентної ставки за користування кредитом в розмірі 21 %, в період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року.

Із матеріалів справи відомо, що починаючи з жовтня 2008 року до вересня 2009 року ОСОБА_1 вносила грошові суми на погашення кредиту у розмірі, який перевищує передбачений умовами договору щомісячний ануїтетний платіж.

Відповідно до довідки банку від 15 червня 2018 року № 04.22-07/7098 та наданих суду квитанцій ОСОБА_1 на виконання умов договору за період з 12 травня 2008 року до 10 квітня 2017 року вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом та сплатила на користь банку 791 146,95 грн, з яких: 101 504,15 грн зараховано в рахунок сплати основної заборгованості за кредитом, 689 642,80 грн зараховано в рахунок сплати відсотків за кредитом.

Таким чином, суд, встановивши, що ПАТ «Укрсоцбанк» за період з 10 жовтня 2008 до 10 вересня 2009 року безпідставно збільшило розмір процентної ставки за кредитом, що призвело до збільшення у вказаний період розміру ануїтетного платежу, враховуючи те, що ОСОБА_1 у період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року сплачувала кошти у більшому розмірі, ніж було передбачено умовами кредитного договору, а також з огляду на те, що додаткова угода від 11 вересня 2009 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 була укладена лише 11 вересня 2009 року, дійшов правильного висновку щодо неправильного обліку банком сплачених позичальником коштів у зазначений період.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що банк порушив умови пунктів 2.3.1, 2.3.2 кредитного договору щодо обліку сплачених позичальником коштів, визнав їх неправомірними та дійшов висновку про необхідність зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредиту шляхом зарахування сплачених позичальником коштів за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року включно, тобто до моменту укладення додаткової угоди від 11 вересня 2009 року, в рахунок сплати суми кредиту.

Разом з тим пункт 2.7 кредитного договору від 10 квітня 2008 року передбачає, що погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється з урахуванням пункту 1.1.3 цього договору в такій черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за комісіями; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; штрафні санкції.

Тобто умови кредитного договору від 10 квітня 2008 року визначають порядок сплати позичальником грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, черговість погашення (зарахування) сплачених платежів.

Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що кошти за період з 10 жовтня 2008 року до 10 вересня 2009 року повинні бути зараховані в рахунок сплати суми кредиту відповідно до пункту 2.7 кредитного договору, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 , який визначає черговість погашення платежів.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, а саме, про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору кредиту шляхом зарахування сплачених коштів за період з 10 вересня 2008 року до 10 лютого 2013 року в рахунок сплати суми кредиту; визнання припиненим зобов`язання перед АТ «Альфа-Банк» за договором кредиту від 10 квітня 2008 року № 615/26-162 щодо сплати кредиту та відсотків; визнання припиненим правовідношення АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 щодо іпотеки квартири АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 10 квітня 2018 року; стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 389 359,71 грн надміру сплачених коштів, апеляційний суд правильно виходив із їх безпідставності та недоведеності.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

У зв`язку із цим касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», і представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцева
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов