ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4750/24 Справа № 243/60/24 Суддя у 1-й інстанції - Сидоренко І.О Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.,

за участю секретаря судового засідання Бортника В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу №243/60/24за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною ОСОБА_2 ,

на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2024 року (суддя Сидоренко І.О.), винесена в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається з недоотриманої пенсії, яка зберігалась в Бахмутському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області), де знаходилась його електронна справа. Також ОСОБА_3 був взятий на облік з 2014 року як внутрішньо переміщена особа. В березні 2021 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 , однак, державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори постановою від 31 березня 2021 року відмовив у оформленні спадкових прав в зв`язку з пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у справі № 759/9936/21, яке набрало законної сили 04 листопада 2021 року визначено їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , терміном в два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Вона знов звернулася до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини. Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу та направлено запитдо Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області для з`ясування суми пенсії, яка була недоотримана за життя ОСОБА_3 . У відповідь на запит, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомлено, що сума для виплати відсутня.

Просила суд, визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області протиправною та зобов`язати вчинити певні дії.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області10 січня 2024 рокувідмовлено у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що в основі даного спору лежать правовідносини, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень (відповідача), а предметом цього спору є відповідне спірне рішення суб`єкта владних повноважень, а також враховуючи предмет позову, суб`єктний склад учасників спору, зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття до провадження позовної заяви та відкриття провадження по справі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що спір повинен розглядати в порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом. Вважає, що спір обумовлений порушенням її приватного права. Тобто, між сторонами існує спір про право, даний спір є приватно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, що виключає його розгляд за правилами адміністративного судочинства. Відтак, цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки, носить приватно-правовий характер, який обумовлений порушенням приватного права спадкоємця на отримання коштів та має вирішуватися загальними судами у порядку цивільного судочинства.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася,про дату час і місце судового засідання повідомлена належним чином.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник третьої особи - Дванадцятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається з недоотриманої пенсії, яка зберігалась в Бахмутському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області), де знаходилась його електронна справа.

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадку ОСОБА_3 , однак, державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори постановою від 31 березня 2021 року відмовив у оформленні спадкових прав в зв`язку з пропуском 6-ти місячного строку для прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у справі № 759/9936/21, яке набрало законної сили 04 листопада 2021 року визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , терміном в два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

ОСОБА_1 знов звернулася до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу та направлено запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області для з`ясування суми пенсії, яка була недоотримана за життя ОСОБА_3 .

У відповідь на запит, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомлено, що сума для виплати відсутня.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що в основі даного спору лежать правовідносини, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень (відповідача), а предметом цього спору є відповідне спірне рішення суб`єкта владних повноважень, а також враховуючи предмет позову, суб`єктивний склад учасників спору, зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктивний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктивний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Стаття 19 ЦПК України визначає, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватно-правових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

З позовних вимог у цій справі вбачається, що позивачка по суті просить визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відповідачем є Пенсійний фонд України суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто, уповноважений здійснювати нарахування і виплату недоотриманої пенсії померлого.

Таким чином, за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування недоотриманої пенсії померлого чоловіка позивачки, визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, тому цей спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19).

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстави для її скасування в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 605, 60 грн. за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, то з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню несплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 605,60 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за поданняапеляційної скарги у розмірі 605,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді Я.М.Бондар

В.П.Зубакова