Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді -Букіної О.М.,

при секретарі-Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

18.09.2020 до суду надійшла позовна заява Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У позовній заяві сторона позивача посилається на те, що Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_2 надає послуги з утримання на балансі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до наказу Міністра оборони №695 від 16.12.2016, та є виконавцем житлово-комунальних послуг у вказаному житловому будинку відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_2 у зазначеному вище будинку на підставі договору купівлі-продажу на житлове приміщення від 03.08.1995.

Відповідачка проживає та користується квартирою за адресою АДРЕСА_3 і є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються Будинкоуправлінням №1.

Проте з квітня 2017 року відповідачка лише частково оплачувала обов`язкові платежі щодо обслуговування будинку та прибудинкової території, що призвело до виникнення заборгованості за період з 01.04.2017 по 01.09.2020, загальний розмір якої станом на 01.09.2020 становить 21422,85 грн, з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за житлово-комунальні послуги, а також витрати по сплаті судового збору.

18.09.2020 згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано до провадження головуючому судді Кушнір С.І.

З реєстру територіальної громади м. Києва відомо про зареєстроване місце проживання відповідачки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонам направлено копію ухвали від 24.09.2020, також відповідачці направлено копію позовної заяви із додатками.

05.01.2021 від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить застосувати строк позовної давності до тих платежів, по яких пройшли три роки до моменту подання позову, а всі інші платежі зобов`язується сплатити. Посилається на те, що позивач просить стягнути з неї заборгованість з квітня 2017 року по серпень 2020 року, тоді як стягненню підлягає заборгованість тільки за три роки. Вказує, що заборгованість виникла у зв`язку з тим, що вона не мала ніяких розрахунків, які б пояснювали з чого складається сума платежу, у зв`язку з чим просить витребувати у позивача розрахунок комунальних платежів з вказанням конкретних послуг та їх вартості. Також посилається на неналежне виконання позивачем своїх обов`язків. Вказує, що з послуг, які надає позивач, може відмітити лише послуги ліфта, який знаходиться в аварійному стані, та послуги з вивезення сміття, що відбувається нерегулярно, прибирання ж у місцях загального користування будинку не відбувається, а прибирання прибудинкової території здійснюється не зовсім якісно.

19.09.2022 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій просить суд не застосовувати позовну давність та задовольнити позов у повному обсязі. Мотивує тим, що відповідач вчиняла дії, які свідчать про переривання позовної давності. Згідно з Довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період з 01.04.2017 по 01.09.2020 відповідачем проводилися оплати за житлові послуги у вересні 2017 року (100 грн) та у лютому 2020 року (50 грн). Таким чином здійснена відповідачем крайня оплата за житлові послуги у лютому 2020 року є дією, що свідчить про визнання відповідачем своєї заборгованості перед позивачем та переривання нею перебігу позовної давності. З лютого 2020 року по вересень 2020 року (18.09.2020 надійшла позовна заява) минуло сім місяців, тому позивач, звертаючись до суду з цим позовом, не пропустив строк позовної давності, отже аргументи відповідача є безпідставними.

Також вказує, що твердження відповідача про те, що вона не мала розрахунків і їй невідома структура платежу за житлові послуги, неправдиві, окільки сплачені нею у вересні 2017 та у лютому 2020 року кошти за надані позивачем житлові послуги є доказом того, що вона знала про свій обов`язок оплачувати спожиті комунальні послуги та знала номер банківського рахунку, на який необхідно сплачувати кошти.

Підкреслює, що позивач у розумінні ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надає саме житлову послугу - послугу з управління багатоквартирним будинком, яка включає забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

Комунальні послуги, тобто послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами, позивач не надає та нараховував відповідачу плату саме за житлові послуги, а не комунальні, як остання вказує у відзиві.

Позивач стверджує, що належним чином виконує обов`язки по надння житлових послуг мешканцям будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі відповідачу.

Пояснює, що АДРЕСА_3 до перейменування рішенням Київської міської ради від 18.12.2018 № 456/6507 «Про перейменування вулиці у Солом`янському районі міста Києва» мала назву «Курська».

При нарахуванні плати за житлові послуги позивач керується розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 937 від 01.06.2018, згідно з яким тариф на послуги з управління будинком АДРЕСА_1 затверджено в розмірі 4,97 грн/1 кв.м на місяць за умови оплати послуг не пізніше 20 числа та 5,37 грн/1 кв.м на місяць за умови оплати послуг після 20 числа.

Скадовими тарифу на послуги з управління будинком по АДРЕСА_1 , є: витрати з прибирання прибудинкових територій та прибирання сходових клітин; витрати з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, великогабарітних, рідких відходів; витрати з технічного обслуговування ліфтів; витрати з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем ГВП і ХВП, водовідведення, теплопостачання та зливової каналізації; витрати з дератизації; витрати з дезінсекції; витрати з обслуговування димових та вентиляційних каналів; витрати з технічного обслуговування та поточного ремонту мереж електропостачання та електрообладнання ліфтів, підкачування води), систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також за наявності інших внутрішньобудинкових інженерних систем; проведення поточного ремонту; витрати з поливання дворів, клумб та (або) газонів; прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проїзду, протиожеледними сумішами; витрати з освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води; енергопостачання ліфтів.

На підтвердження факту надання зазначених послуг до відповіді на відзив додано копії договорів позивача з різними підприємствами та фізичною особою-підприємцем на проведення відповідних робіт.

Щодо якості наданих послуг позивач зазначає, що відповідач жодного разу не зверталася до нього з проханням перевірити якість послуг або зі скаргами про ненадання послуг, а також не надала суду жодних доказів, які свідчили б про ненадання або неналежне надання послуг позивачем.

Також до відповіді на відзив долучено заяву №138 від 13.09.2022 про повернення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, у якій позивач просит стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

18.04.2024 за розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду м. Києва проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 у відставку.

19.04.2024 згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалася на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_2 надає послуги з утримання на балансі житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 695 від 16.12.2016.

ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.1995, що підтверджується його копією.

Відповідачка проживає та користується зазначеною квартирою і є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються Будинкоуправлінням №1.

Проте, відповідачка лише частково, вибірко та не в повному обсязі оплачує Будинкоуправлінню №1 за надані ним житлово-комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості.

Згідно з Положенням Будинкоуправління № 1, затвердженого наказом начальника Київського КЕУ від 31.03.2017 № 56, Будинкоуправління АДРЕСА_5 є державною госпрозрахунковою установою ІНФОРМАЦІЯ_1, заснованою на державній власності та створеною на підставі директиви МО України від 31.07.1998 № Д-115/1/0350, призначене для утримання нерухомого майна, яке перебуває в його віданні, на балансі або обслуговуванні на підставі відповідних договорів, в належному технічному та санітарному стані, забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання житлових будинків, гуртожитків, забезпечення благоустрою, а також створення нормальних житлово-побутових умов для проживання.

Будинкоуправління АДРЕСА_5 є самостійним господарюючим суб`єктом, від свого імені надає житлово-комунальні послуги по будинках, які знаходяться на обслуговуванні.

Будинкоуправління АДРЕСА_5 належним чином виконує свої обов`язки по наданню мешканцям будинку АДРЕСА_1 , послуг з утримання будинку та прибудинкової території, в тому числі й відповідачці.

Проте, відповідачка, як споживачка вказаних послуг, не виконує або виконує не в повному обсязі свої обов`язки щодо їх сплати.

Відповідно до довідки про суми заборгованості за надані послуги за період з 01.04.2017 по 01.09.2020 по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за адресою АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_3 , загальна сума заборгованості станом на 01.09.2020 складає 21422,85 грн, з яких: обслуговування будинку та прибудинкової території - 15645,63 грн; індекс інфляції - 4170,65 грн; 3 % річних - 1606,57 грн.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний, зокрема: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку .

Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

П.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За положеннями ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. У ст. 12 Закону визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Разом з тим, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідне позиція викладене у постанові КГС від 21.04.2020 року (справа № 910/7968/19).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що передумовою виникнення у особи, яка не є власником житла обов`язку сплачувати за житлово-комунальні послуги є факт користування нерухомим об`єктом та отримання житлово-комунальних послуг.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За змістом ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України)

Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /ст. 89 ЦПК України/.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 .

Відповідачка проживає та користується зазначеною квартирою і є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються Будинкоуправлінням №1.

Судом встановлено, що згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідачки за спожиті житлово-комунальні послуги - обслуговування будинку та прибудинкової території складає 15645,63 грн.

При цьому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, як просить відповідач, з огляду на таке.

За ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст.257 ЦК України встновлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Закон також встановлює випадки переривання перебігу позовної давності.

Так, згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), власник ОСОБА_1 , за період з 01.04.2017 по 31.12.2019 встановлено, що 18.09.2017 відповідач сплатила 100 грн. за споживання житлово-комунальних послуг.

З довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), власник ОСОБА_1 , за період з 01.12.2019 по 01.09.2020 встановлено, що 19.02.2020 відповідач сплатила 50 грн. за споживання житлово-комунальних послуг.

Такі дії відповідача свідчать про визнання нею обов`язку оплачувати споживання житлово-комунальних послуг, наданих позивачем, та мали наслідком переривання перебігу позовної давності, який почав обраховуватися заново, у даному випадку з 19.09.2017 та 20.02.2020.

Отже позивач звернувся до суду із позовом у межах встановленого законом строку позовної давності.

Суд зазначає, що відповідачка доводів позивача про вказану заборгованість не спростувала, контр розрахунку заборгованості не зробила, доказів сплати заборгованості не подала, факт ненадання позивачем відповідних послуг - не довела.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення у боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Позивачем у справі, що є предметом розгляду, доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру.

При цьому, як зазначалось, доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості, відповідачка в ході судового розгляду справи не надала, як і не надала доказів належного виконання нею зобов`язань по сплаті за житлово-комунальних послуг.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі - 15645,63 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 30.10.2013 у справі за № 6-59цс13).

Перевіривши розрахунок інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачкою.

Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі досліджених судом доказів судом встановлено, що вимоги позивача є обґрунтованими, а отже позов підлягає задоволенню в повному обсязі в межах заявлених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподіл між сторонами судових витрат.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу додані до відповіді на відзив, а саме: копія Договору про надання правової допомоги № 0902/21-ЮО-БУ ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.02.2021; копія Додаткової угоди № 1 до Договору від 04.03.2021; копія Додаткової угоди № 2 до Договору від 26.01.2022; копія додатку №19 до Договору від 16.08.2022, де визначено найменування та вартість послуг; копія Акта про надання правової допомоги до Договору від 06.09.2022; копія платіжного доручення № 3238 від 06.09.2022 про сплату позивачем на рахунок АО «Бізнес Лойєр» 1500 грн; копія Додатку №22 до Договору від 06.09.2022, де визначено найменування та вартість послуг; копія Акта про надання правової допомоги до Договору від 13.09.2022; копія платіжного доручення № 3258 від 14.09.2022 про сплату позивачем на рахунок АО «Бізнес Лойєр» 1500 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін.

За п.4.3 Договору суми гонорару зазначаються Адвокатським об`єднанням в Актах про надання правової допомоги, які формуються ним в міру необхідності та вручаються безпосередньо клієнту (уповноваженій особі клієнта) або направляються засобами поштового зв`язку чи комунікаційного зв`язку за місцезнаходженням клієнта.

Відповідно до Акта про надання правової допомоги від 06.09.2022 адвокатське об`єднання «Бізнес Лойєр» надало клієнту (позивачу) послуги правової допомоги на умовах, передбачених Договором, та деталізованих в Додатку № 19 від 16.08.2022, а саме:

-складення процесуальних документів правового характеру: складено та відправлено до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами судової справи №760/20360/20, розмір гонорару - 500 грн.;

-представництво інтересів в судах: інтереси клієнта представлені в суді під час ознайомлення з матеріалами судової справи №760/20360/20, розмір гонорару - 1000 грн.

Факт сплати позивачем зазначеного гонорару у сукупному розмірі 1500 грн. підтверджено копією платіжного доручення №3238 від 06.09.2022.

Відповідно до Акта про надання правової допомоги від 13.09.2022 адвокатське об`єднання «Бізнес Лойєр» надало клієнту (позивачу) послуги правової допомоги на умовах, передбачених Договором, та деталізованих в Додатку № 22 від 06.09.2022, а саме:

-складення процесуальних документів правового характеру: складено та відправлено до суду та відповідачу відповідь на відзив у справі №760/20360/20, розмір гонорару - 1000 грн.; складено та відправлено до суду заяву про повернення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у справі №760/20360/20, розмір гонорару - 500 грн.

Факт сплати позивачем зазначеного гонорару у сукупному розмірі 1500 грн. підтверджено копією платіжного доручення №3258 від 14.09.2022.

Таким чином загальний розмір витрат позивача на правничу допомогу склав 3000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що зазначений розмір витрат на правову допомогу є не співмірним зі складністю даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд звертає увагу на те, що складання заяви про повернення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу не є самостійним видом правової допомоги, наданої клієнту під час розгляду справи в суді, тому відшкодуванню не підлягає.

Також включення послуг на представлення інтересів сторони у суді не узгоджується з фактично наданими послугами, оскільки розгляд справи у судовому засіданні не відбувався.

За вказаних вище обставин, враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що справа є незначної складності, досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, співмірності складності справи із наданими адвокатом послугами, витраченого представником часу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 1500 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 2102,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 437 від 09.09.2020.

Виходячи з цього, суд приходить висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 2102,00 грн. судового збору.

Керуючись ст. 322, 509, 526, 625, 628, 629, 901 ЦК України, ЖК Української РСР, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП відсутній) на користь Будинкоуправління № НОМЕР_3 Київського КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_7) заборгованість за обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 15645,63 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4170,65 грн, 3 % річних у розмірі 1606,57 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП відсутній) на користь Будинкоуправління № НОМЕР_3 Київського КЕУ ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_7) 2102,00 грн. -судового збору та 1500,00 грн.- витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 28.06.2024.

Суддя: О.М. Букіна