№ 2/183/1145/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, -

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем його реєстрації або проживання.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 01 лютого 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сімейні відносини між позивачем та відповідачкою не склалися, у зв`язку із чим починаючи з 2019 року їх шлюбні відносини були фактично припинені, а рішенням суду від 05 квітня 2021 року розірвані офіційно.

З цього ж часу, за усною домовленістю батьків, донька ОСОБА_6 проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на його повному утриманні.

ОСОБА_1 повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям доньки. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з донькою.

Між тим, відповідачка фактично не виконує свої обов`язки, коштів на утримання доньки не надає, відвідує дитину рідко, не піклується про неї.

Виходячи з того, що увесь час дитина проживала разом з позивачем, ОСОБА_1 займається її вихованням і піклуванням, дитина прив`язана до батька, відповідачка ніколи надовго не залишалася з донькою, не виявила проявів самостійного виховання дитини, навіть в період коли вони проживали разом, у зв`язку із чим з метою якнайкращого забезпечення умов та інтересів дитини, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 12 грудня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 29).

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення про те, що після розірвання шлюбу між ним та дружиною тривали конфлікти з приводу методів та способів виховання спільної дитини. Між дочкою та матір`ю не складалися теплі відносини, внаслідок чого дитина залишилася проживати з батьком, однак матір продовжує провокувати конфлікти, і здебільшого ці конфлікти виникають через утиск прав дитини матір`ю. Рішення про звернення до суду з питанням визначення місця проживання виникло через відсутність порозуміння матері про потреб дитини, яка самостійно має можливість реалізувати своє право на визначення місця проживання, на отримання освіти в тому навчальному закладі, який вона хотіла б відвідувати, на додаткові зайняття тощо

Відповідач в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, не спростовувала тих обставин, що після народження доньки ОСОБА_6 , вона почала більше приділяти уваги своїй кар`єрі та професійному росту, внаслідок чого дочка більше часу проводила з батьком, і між ними існує повне порозуміння. В свою чергу, між нею та дочкою таких відносин не склалося, тому після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з батьком, а їх старший син залишився проживати з нею. Протягом тривалого часу вона намагалася налагодити контакт з дочкою, однак всі спроби закінчувалися конфліктами, через що страждала сама дитина. Наразі відповідач визнає, що проживання доньки з батьком буде відповідати інтересам самої дитини, а з її сторони це є повним усвідомленням та прийняттям такої ситуації, що і стало підставою для визнання позову.

Представник третьої особи просила вирішення даного питання залишити на розсуд суду.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 01 лютого 1997 року виконавчим комітетом Ювілейної селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с. 18-19).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народилась донька ОСОБА_5 , про що Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі 19 серпня 2009 року вчинено актовий запис за № 27 (а.с. 22).

Відповідно до довідки № 309 від 17.011.2023 року, виданої Спаським старостинським округом Підгородненської міської ради, після фактичного припинення шлюбних відносин, а саме з 2019 року донька ОСОБА_6 проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Стосунки в родині батька дружні і теплі, позивачем створені всі необхідні умови для повноцінного життя, навчання та розвитку дитини, що підтверджено актом обстеження умов проживання № 67 від 14.11.2023 року (а.с. 13).

За місцем проживання ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с. 15).

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що неповнолітня ОСОБА_1 на даний час дійсно проживає разом зі своїм батьком, і бажає продовжити проживати разом з ним, зі сторони батька не вбачається маніпуляцій, направлених на позбавлення прав матері на участь у вихованні своєї дитини.

Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 40 від 25 січня 2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради, за яким питання про визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду, однак при цьому органом опіки та піклування встановлено, що дочка виявляє бажання проживати з батьком, а виключних обставин, через які вона не може проживати з матір`ю, ними не встановлено (а.с. 42, 43-45).

Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

В судовому засіданні була з`ясована думка неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання просила визначити її місце проживання з батьком та зазначила, що її матір здебільшого була зайнята роботою, тому вона більше часу проводила з батьком, він забезпечує всі необхідні її потреби, організовує і її навчальний процес, і дозвілля, і вживає всіх заходів для додаткових занять. Приживаючи з батьком з 2019 року вона відчуває себе більш захищеною та спокійною.

Суду подано достатньо даних про те, що позивач має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, визначення місця проживання дитини з батьком не буде перешкодою для матері дитини у спілкуванні з нею.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог. Визначення місця проживання дитини з батьком відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровської області, , адреса: вулиця Центральна, будинок 46, місто Підгородне, Дніпровський район, Дніпропетровська область, 51001.

Суддя Сорока О.В.