Єдиний унікальний номер судової справи: 484/3979/24
Номер провадження 22-ц/812/1990/24 Cуддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді - Шикері І.А. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 02 жовтня 2004 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2020 року розірвано.

Від подружнього життя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є повнолітнім та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу, діти проживають із нею та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач є працездатною особою, фізично здоровим, проте добровільно матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_5 не надає.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту пред`явлення позову і до повноліття дитини.

08 жовтня 2024 року ОСОБА_2 надав до суду відзив, у якому, посилаючись на норми чинного законодавства, позов визнав частково та просив стягувати з нього аліменти у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), оскільки він вже зобов`язаний платити аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_7 , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дитини, починаючи з 19 липня 2024 року. Вирішено питання про судові витрати. Рішення, в частині стягнення аліментів за один місяць, допущено до негайного виконання.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач є працездатною особою, отримує заробітну плату, фізично здоровий, зобов`язаний до сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, а позивачка перебуває у важкому матеріальному становищі і потребує матеріальної допомоги з боку відповідача. Виходячи з принципу справедливості та розумності, вимог ст. 183 СК України та з урахуванням потреб дитини, можливостей відповідача, беручи до уваги, зобов`язання до сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, позов підлягає частковому задоволенню, стягнувши з відповідача аліменти на утримання дитини, в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в частині розміру стягнутих аліментів скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції пославшись в рішенні на той факт, що відповідач вже сплачує аліменти в розмірі 1/6 частини від його заробітку на повнолітнього сина, не взяв до уваги, що відповідно до ч.5 ст. 183 СК України розмір аліментів на неповнолітню дитину становить від частини усіх заробітків (доходу). Крім того, відповідачем надана заява до суду про те, що він погоджується на стягнення з нього частини аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 02 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 липня 2020 року розірвано (а.с. 7-9).

Від подружньому життя сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже є повнолітнім (а.с. 13,16).

На теперішній час малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_2 з 05 червня 2024 року працює охоронцем на підприємстві ДП НВО «Павлоградський Хімічний Завод» та його середньомісячна заробітна плата становить 11 381,20 грн (а.с.34).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог про стягнення аліментів саме у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , позивачка посилається на те, що відповідач є працездатним та має можливість сплачувати аліменти, розмір яких за законом на неповнолітню дитину становить від частини усіх заробітків (доходу).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Законом України від 17 травня 2017 року № 037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін до статті 182 СК України - 30 %).

Відповідач, заперечуючи проти розміру аліментів у частині його заробітку (доходу), посилався на наявність обов`язку по сплаті аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_7 , який продовжує навчання у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу).

Так, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 02 липня 2024 року та до досягнення ОСОБА_8 двадцяти трьох років або припинення навчання.

За такого, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 у розмірі 1/6 від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 липня 2024 року і до повноліття дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір аліментів відповідно до ч.5 ст. 183 СК України на неповнолітню дитину становить від частини усіх заробітків (доходу) не можуть бути взяті до уваги, оскільки положення вказаної статті стосуються заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а не позову, з яким звернулася ОСОБА_1 до суду, згідно якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Посилання на те, що відповідач надав до суду власноруч напису заяву про визнання позову, також не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому він просить стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частину з усіх видів заробітку (доходу), оскільки має зобов`язання по утриманню повнолітнього сина ОСОБА_7 , який навчається. Відтак з урахуванням рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжуєте навчатися у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 .

Доводи про те, що відповідач припинив свою підприємницьку діяльність аби уникнути стягнення з його доходів аліментів не впливають на визначений у частці розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина.

Разом з тим, колегія зауважує, що позивачка не позбавлена можливості у разі зміни матеріального стану платника аліментів звернутися до суду про збільшення розміру аліментів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.