Номер провадження: 22-ц/813/4414/24
Справа № 514/1582/22
Головуючий у першій інстанції Тончева Н.М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Стахової Н.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Тончевої Н.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2014 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області у справі № 514/599/14-ц позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованності за кредитним договором було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» кредитну заборгованість у розмірі 2 871651,25 грн. та судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2009 року. 30 листопада 2021 року ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області у справі 514/599/14-ц заяву представника ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ПАТ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованності за кредитним договором; замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Тарутинським районним судом Одеської області у цивільній справі за позовом ПАТ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованності за кредитним договором. Станом на звернення з позовною заявою рішення суду не виконується, загальний розмір заборгованості дорівнює 2 871651,25 грн. 24.04.2020року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 якого банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.а змістом пункту 2 Договору за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами.

За змістом пункту 53 Додатку № 1 до Договору №GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_2 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2008 року та іпотечним договором від 17.07.2008року, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орхіз Ю.Г., реєстраційний № 1461, 1462. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «НАДРА» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 8868842,93гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 94 від 22,04,2020 року. ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , виданого 29.08.2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019 року.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло як сторона стягувача із виконавчого провадження. Новим кредитором у правовідносинах, що виникли з кредитного договору № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2008 року стало ТОВ «Консалт Солюшенс». Отже, заборгованість ОСОБА_2 перед ТОВ «Консалт Солюшенс», що встановлена рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.07.2014 року у справі 514/599/14-ц є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. В силу наведеного, у ТОВ «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «КБ «НАДРА», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Розрахунок санкцій проведено за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року на суму грошового зобов`язання, яке за рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.07.2014 року у справі 514/599/14-ц дорівнює 2871651,25 грн., та, відповідно до розрахунку інфляційні втрати становлять 627928,01 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами 258684,63грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що Банк та Позивач, маючи статус кредитора, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом (у т.ч. звернення стягнення на предмет іпотеки), втратили своє право вимоги на примусове виконання Відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), тож суд дійшов висновку, що зобов`язання Відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних були нараховані Позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Крім того, строк пред`явлення до виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили в 2014 році закінчився з урахуванням того, що Банку було повернуто виконавчий лист повторно у 2015 році, щонайменше у 2018 році, коли право вимоги по кредитному договору мав ще Банк. Ні Банк, ні тим більше Позивач за примусовим стягненням до виконавчої служби або приватного виконавця з 2015 року жодного разу не зверталися.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 та ухвалити нове рішення по суті, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права.

Вказує, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ТОВ «Консалт Солюшенс» не є ані натуральними, ані задавненими;

Суд першої інстанції невірно трактує висновки, викладені у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.11.2022 року по справі № 285/3536/20.

Зобов`язання ОСОБА_2 перед кредитором - ПАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ТОВ «Консалт Солюшенс») з повернення грошових коштів не мають статусу «натуральних», оскільки вимога була захищена в судовому порядку.

Звертає увагу, що Верховний Суд в постанові від 23.11.2022 року по справі № 285/3536/20, жодним чином не пов`язує поняття «натуральне зобов`язання» або «задавнене зобов`язання» з пропуском строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання. Поняття «натуральні зобов`язання» та «задавнені зобов`язання» пов`язується ВИКЛЮЧНО зі строком позовної давності.

Також, у жодному іншому висновку Верховного Суду з вказаних правовідносин не міститься посилання на пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання як на підставу для того, щоб вважати зобов`язання «натуральним» або «задавненим».

З вказаного вбачається, що зобов`язання ОСОБА_2 перед кредитором не є ані натуральними, ані задавненими, тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими

Вказує, що закон не пов`язує, можливість стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з наявністю чи відсутністю строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

З огляду на те, що Тарутинським районним судом Одеської області було неправильно застосовано норми матеріального права, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» є помилковим, а рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 року у справі № 514/1582/22 підлягає скасуванню

Щодо явки сторін.

Апелянт надав свої пояснення у судовому засіданні, інші учасники належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, до суду не зявились, що у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України не заважає розгляду справ.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних норм.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних ті інфляційних втрат, нарахованих боржнику ОСОБА_2 за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року за невиконання грошового зобов`язання боржником.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач мав кредитні зобов`язання перед ПАТ «КБ «Надра» та з нього рішенням суду від 29 липня 2014 року стягнуто заборгованість за невиконання цих кредитних зобов`язань.

24.04.2020 року Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125, за яким до ТОВ « Консалт Солюшенс » перейшло право вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 2 договору новий кредитор набуває усі права за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права що виникають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору.

За змістом пункту 53 Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_FIB_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 за кредитним договором № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2009 року та іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим в реєстрі № 1461 від 17.07. 2008 року.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло з правовідносин, що виникли за кредитним договором, що зазначений вище, а ТОВ «Консталт Солюшенс» набуло всіх прав кредитора за кредитним договором.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 30 листопада 2021 року замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі № 514/599/14-ц за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції адвокату Демчук Я.В. від 04.08.2021року вбачається, що у Тарутинському РВДВС у Болградському районі Одеської області Південного регіонального управління Міністерства юстиції у період з 15.10.2014року по 24.02.2014року перебувало виконавче провадження в АСВП № 45447409 з примусового виконання листа № 514/599/14-ц від 20.08.2014року, виданого Тарутинським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25грн, яке завершено у порядку пункту 10 ч.1 ст.49 Закону України " Про виконавче провадження " та направлено за належністю до Комінтернівського РВДВС ГТУЮ Одеської області.

16.03.2015року до Лиманського РВДВС ГТУЮ Одеської області( на теперішній час Доброславський ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) (далі -Відділ) надходив виконавчий лист № 514/599/14-ц від 20.08.2014року, виданий Тарутинським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25грн, за яким відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись п.8 ч.1 ст.26 ЗУ " Про виконавче провадження" у редакції чинній на момент прийняття рішення.

27.04.2015року Відділом повторно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись п.8 ч.1 ст.26 ЗУ " Про виконавче провадження" у редакції чинній на момент прийняття рішення.

Перевіркою даних Автоматизованої системою виконавчого провадження встановлено, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25грн на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) повторно не надходили та не перебувають ( а.с. 11-11зв.).

Виходячи з вищезазначеного суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що Банк та Позивач, маючи статус кредитора, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом (у т.ч. звернення стягнення на предмет іпотеки), втратили своє право вимоги на примусове виконання Відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), тож суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних були нараховані Позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте вважає, що підстави відмови є іншими з урахуванням наступного.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, No 15123/03, § 45, €CII, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Відповідно до усталеної практики ВС - постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N757/44680/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 757/44680/15-ц зазначено, що "в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі N 3-1522гс16 зроблено висновок, що "зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України". У справі N 3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі N 3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ "Родовід Банк" просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ "Родовід Банк" до ОСОБА 4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року N 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні".

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Так ТОВ «Консалт Солюшенс», яке є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», просило стягнути з відповідача 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості та інфляційні втрати за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду.

Апеляційним судом встановлено, що позивач, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду).

Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

Як вбачається із встановлених обставин, 3 % річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі N285/3536/20.

Отже, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови, так як у позивача були наявними усі єлементи позову тому відмова за безпідставністю (а.с.124) суперечить як змісту позову так і матеріалам справи..

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції хоча і вірно в цілому визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, однак допустився помилки стосовно підстав відмови у задоволені позову тобто допустив невідповідність висновку у зв`язку із чим рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - задовольнити частково.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Н.В. Стахова

Ю.П. Лозко