Справа № 366/3400/23
Провадження № 2/366/112/24
РІШЕННЯ

Іменем України

02.05.2024 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді Слободян Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Німченко Н.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Працюка В.Л.,

представника відповідача, адвоката Прибори П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в смт. Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нанесеної внаслідок порушення чинних на транспорті правил,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач), у якому просив стягнути з Відповідача на свою користь матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10 830 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.08.2023, приблизно о 10 год. 25 хв., Відповідач керував автомобілем марки ВАЗ-1108, з реєстраційним номером НОМЕР_1 та здійснюючи рух заднім ходом, не впевнився в безпечності своїх дій та скоїв зіткнення з автомобілем Позивача марки ЗАЗ «СЕНС», з реєстраційним номером НОМЕР_2 , внаслідок чого останній отримав значні механічні пошкодження.

Постановою Іванківського районного суду від 11.10.2023 у справі № 366/2522/23 Відповідач визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Ця постанова набрала законної сили.

Позивач стверджує, що діями Відповідача йому спричинена матеріальна і моральна шкода, яку останній потрібен відшкодувати. В добровільному порядку Відповідач шкоду відшкодовувати не бажає.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, Позивач зазначає що внаслідок ДТП йому спричинено шкоду, пов`язану з нервовим стресом та переживанням за життя та небажання Відповідача відшкодувати шкоду, і це негативно вплинуло на його нормальний уклад життя.

Рух справи

09.11.2023 позовна заява надійшла до суду.

13.11.2023 відкрите провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Перше судове засідання призначене на 04.12.2023, відкладене на 20.12.2023, 19.01.2024, 19.02.2024, 11.03.2024, 02.04.2024 та 02.05.2024.

02.04.2024 задоволено клопотання представника позивача: від МТСБУ витребувано роз`яснення про те, чи має МТСБУ правові підстави для відшкодування шкоди Позивачу, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.08.2023, за участю транспортного засобу марки ЗАЗ з номерним знаком НОМЕР_2 , як інваліду ІІ групи, на якого розповсюджуються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Позиції сторін

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Позивач розповів про обставини ДТП, зокрема про те, що в день пригоди він перебував в смт. Іванків поблизу лікарні та знаходився в салоні свого автомобіля в стоянковому положенні. Відповідач почав здійснювати рух заднім ходом в напрямку автомобіля Позивача, який почав подавати звуковий сигнал для уникнення ДТП, однак це не допомогло і Відповідач здійснив наїзд на його автомобіль. Після пригоди Відповідач вважав себе невинуватим у поїхав з місця пригоди, а Позивач викликав працівників поліції. Внаслідок ДТП Позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 10830 грн. Ремонт автомобіля виконував у ФОП « ОСОБА_3 ». Полісу обов`язкового страхування він не мав на законних підставах. Після пригоди звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ).

Щодо моральної шкоди Позивач зазначив, що така спричинена йому внаслідок пошкодження його автомобіля і вчиненні всіх дій, необхідних для його відновлення. Він є інвалідом, стан здоров`я у нього і так незадовільний, а тут ще й мало місце ДТП, у якій раніше він ніколи не був учасником ДТП.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача, адвокат Прибора П.І. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив про відсутність підстав для задоволення позову.

Під час розгляду справи представник Відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивований тим, що Позивач після ДТП не звертався до МТСБУ із заявою про відшкодування йому шкоди, хоча на переконання представника Відповідача мав це зробити, оскільки відповідно до закону має право на страхове відшкодування. Крім цього вважає, що позов поданий до неналежного Відповідача. Решта частина відзиву містить посилання на нормативно-правові акти та позиції Верховного Суду в аналогічних справах.

Позивач долучив до матеріалів справи відповідь МТСБУ від 20.02.2024, відповідно до якої Позивачу відмовлено у здійсненні регламентної виплати у зв`язку з тим, що його транспортний засіб не є забезпеченим, тобто на нього відсутній поліс обов`язкового страхування.

Крім цього, Позивач подав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначив, що 10.08.2023, після ДТП та спілкування З Відповідачем, останній повідомив, що його автомобіль застрахований в ТДВ «СГ «Оберіг», однак, як виявилось пізніше, 10.08.2023 Відповідач лише уклав поліс обов`язкового страхування, термін дії якого починався з наступного дня, тому, станом на час ДТП автомобіль Відповідача не був застрахований і останній за законом зобов`язаний відшкодувати шкоду Позивачу. До додаткових пояснень Позивач долучив: копію власної заяви про звернення до МТСБУ з проханням здійснити йому регламентну виплату; роздруківки про перевірку чинності полісу обов`язкового страхування з мережі Інтернет, відповідно до яких поліс обов`язкового страхування № 216206249 на автомобіль Відповідача станом на 10.08.2023 укладений але не діє та станом на 11.08.2023 є діючим.

Представник Відповідача подав до суду письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову. Також, посилаючись на вимоги положень ст.ст. 43, 83 ЦПК України зазначив, що Позивач подав додаткові докази (копію заяви до МТСБУ та роздруківку перевірки дійсності поліса) вже під час судового розгляду справи, тоді як мав подати їх разом з позовною заявою. Також представник Відповідача стверджує, що Позивач надав лише саму заяву до МТСБУ без документів, з яких неможливо встановити коли саме така заява направлена до МТСБУ. Вважає, що Позивач пропустив встановлений триденний строк звернення до страховика. Крім цього, підтримав доводи відзиву на позов в частині звернення Позивача з позовом до неналежного Відповідача.

Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 10.08.2023 о 10 год. 25 хв. в смт. Іванків по вул. Поліська, ОСОБА_2 (Відповідач) керував автомобілем марки ВАЗ-1108 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та здійснюючи рух заднім ходом скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ «Sens» з реєстраційним номером НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Іванківського районного суду Київської області від 11.10.2023, Відповідач визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке виразилось в порушенні вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху за наведених вище обставин. (а.с. 7)

Відповідно до положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного реєстру судових рішень.

З ЄДРСР судом встановлено, що згадана постанова суду від 11.10.2023 набрала законної сили 24.10.2023.

Згідно з нарядом-замовленням про надання послуг з ремонту автомобіля марки «Ланос НОМЕР_2 », виданого ФОП « ОСОБА_4 », вартість ремонту автомобіля становить 10 830 грн., яка складається з: монтаж, демонтаж та перепакування задньої правої дверці - 3430 грн. та 1400 грн.; фарбування дверей (металік) - 6000 грн. (а.с. 3)

Позивач є:

учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році з другою групою інвалідності (безстроково), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 10.11.2020 (а.с. 9);

інвалідом війни ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 виданого 17.05.2006 безстроково (а.с. 95)

Транспортні засоби ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 , яким в момент пригоди керував Відповідач та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 , який належить Позивачу не були застраховані.

Факт відсутності полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів на автомобіль Позивача підтверджується самим Позивачем та ніким не оспорюється.

Відсутність станом на 10.08.2023 полісу на автомобіль Відповідача підтверджується наданою Позивачем роздруківкою перевірки полісу обов`язкового страхування (а.с. 86)

01.02.2024 Позивач звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування йому шкоди за ДТП, яка мала місце 10.08.2023 по вул. Поліська, 44 в смт. Іванків за участю автомобілів марки ВАЗ-2108 з д.н.з. НОМЕР_1 та ЗАЗ TF698K з д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 96)

20.02.2024 у відповідь на звернення Позивача, МТСБУ надіслало лист про відмову у відшкодуванні шкоди з підстав того, що автомобіль Позивача не є забезпеченим транспортним засобом в силу п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не є застрахованим (а.с. 72-73)

Згідно з листом, витребуваним судом з МТСБУ від 08.04.2024, Позивачу відмовлено у здійсненні страхової виплати з підстав того, що його автомобіль не застрахований. Наявність у Позивача законних підстав не застраховувати належний йому транспортний засіб не означає те, що такий автомобіль є застрахованим, тому, в МТСБУ відсутні повноваження відшкодовувати шкоду (а.с. 105-106).

З огляду на встановлені обставини, застосовуючи їх відповідні правовідносини, суд приходить до таких висновків.

Щодо стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч.2 ст. 1187 ЦК України)

При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та від 17.01.2024 у справі №569/4753/23.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961) (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до п.2.3 рішення Конституційного Суду України від 23.12.2014 № 7-рп/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України № 1961, для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів I групи умовою їх страхування є особисте керування належними їм транспортними засобами, а для інвалідів I групи - також і керування належними їм транспортними засобами іншою особою в їх присутності.

Отже, особи, наведені у пункті 13.1 статті 13 Закону № 1961, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих.

З наведеного вбачається, що МТСБУ відшкодовує шкоду, спричинену ДТП особам, які є потерпілими за умови, що винуватцем пригоди є особа, яка відповідно до п.13.1 ст. 13 Закону № 1961 звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки Позивач є інвалідом війни, то МТСБУ відшкодовувала б шкоду особі, яка є потерпілою в ДТП за умови винуватості в такій пригоді Позивача.

Однак, Позивач є потерпілим, відповідно, в МТСБУ відсутні повноваження для відшкодування йому шкоди.

При цьому, Відповідач не є особою, яка відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961 звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і транспортний засіб, яким він керував в момент ДТП, у якій Відповідач є винуватцем не мав полісу обов`язкового страхування.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представника Відповідача про те, що позов подано до неналежного Відповідача, оскільки за встановлених обставин саме Відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду Позивачу.

Також суд відхиляє доводи представника Відповідача про те, що Позивач пропустив встановлений строк звернення із заявою до МТСБУ для відшкодування йому шкоди, з огляду на таке.

Відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону № 1961, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

ДТП мала місце 10.08.2023. Наявна в матеріалах справи заява Позивача до МТСБУ, датована 01.02.2024 хоч і не містить доказів її направлення саме в зазначений день, однак відповідь МТСБУ, датована 20.02.2024 свідчить про те, що Позивач з такою заявою звернувся в строк, який не перевищує одного року у відповідності до п. 37.1.4. ст. 37 Закону № 1961.

Також суд вважає безпідставними доводи представника Відповідача про те, що Позивач подав додаткові докази (копію заяви до МТСБУ та роздруківку перевірки дійсності поліса) вже під час судового розгляду справи, тоді як мав подати їх разом з позовною заявою і такі докази, як слідує зі змісту заперечень, не повинні прийматись до уваги судом, з огляду на таке.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України)

Відповідно до пп. 2, 3, 6 ч. ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право:

подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення).

Системний аналіз наведених положень дає підстави стверджувати, що позивач, звертаючись в суд з позовом, подає докази, якими він обґрунтовує зміст позовних вимог і у разі отримання відзиву на позовну заяву/заперечення після відповіді на відзив, може подати докази, якими він спростовує чи підтверджує доводи сторони відповідача.

Аналогічні положення щодо права на подання доказів разом із заявами по суті учасниками справи регламентовано положеннями п. 1 ч. 5 ст. 178, ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 180, ч. 3 ст. 181 ЦПК України

Сторона Позивача, надаючи суду додаткові докази у вигляді заяви до МТСБУ та роздруківку перевірки дійсності поліса, додала їх до додаткових пояснень по суті справи. Подання таких документів аргументовано спростуванням доводів сторони Відповідача, тому, міркування представника Відповідача про недопустимість поданих під час розгляду справи додаткових документів Позивачем є помилковим та не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, оскільки ДТП відбулась з вини Відповідача, який на правовій підставі керував транспортним засобом, між його діями та наслідками, що настали, є причинно-наслідковий зв`язок, що встановлено постановою Іванківського районного суду Київської області від 11.10.2023 у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, Позивачем надано достатні підтверджуючі документи про спричинену суму збитків, достовірність яких ніким не оспорюється, відповідно, сума відшкодування має бути стягнута з Відповідача у розмірі 10 830 грн., яка є матеріальною шкодою, спричиненою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За цих обставин позовні в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 1193 ЦК України зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 569/4753/23 (касаційне провадження № 61-16332св23)

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 235/3191/19.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Обґрунтовуючи заявлений розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн., Позивач стверджує, що внаслідок ДТП йому спричинено шкоду, пов`язану з нервовим стресом та переживанням за життя та небажання Відповідача відшкодувати шкоду, і це негативно вплинуло на його нормальний уклад життя. При цьому, Позивач стверджує, що душевні хвилювання викликані пошкодженням його транспортного засобу і тим, що він ніколи раніше не був учасником ДТП.

Суд частково приймає до уваги наведені доводи а також враховує, що Позивач є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС у 1986 році та інвалідом війни.

Суд не приймає доводи Позивача про те, що Відповідач добровільно не хотів відшкодувати йому спричинені збитки, оскільки доказів таких звернень до Відповідача Позивачем не надано.

Також суд відхиляє доводи про те, що вчиненням ДТП порушився його нормальний уклад життя, оскільки характер пошкоджень його автомобіля (задня пасажирська дверцята) не мав наслідком тимчасового обмеження Позивачем користуватись його транспортним засобом. Нормальний уклад життя міг би порушитись за умови, якщо автомобіль Позивача зазначав таких пошкоджень, які б унеможливили його експлуатацію фізично або така експлуатація була заборонена Правилами дорожнього руху.

Також суд враховує, що матеріальна шкода Позивачу спричинена Відповідачем на джерелі підвищеної небезпеки (транспортним засобом).

Будь-яка ДТП, яка хоч і не має наслідком спричинення шкоди життю та здоров`ю, проте в її момент потерпіла особа переживає душевні хвилювання за своє життя, здоров`я та майно та наслідки, які можуть для нього настати.

Суд також враховує особу Відповідача, який також є особою похилого віку а також наслідки для майна Позивача, які він спричини внаслідок порушення Правил дорожнього руху. Зокрема, внаслідок ДТП автомобілю Позивача спричинені пошкодження одних лише пасажирських дверей на суму у розмірі 10 830 грн.

З огляду на викладене та враховуючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та спричиненням пошкодження транспортного засобу Позивача, розміру таких наслідків, необхідність докладання останнім зусиль для ремонту автомобіля, а також особу Відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що за заподіяну моральну шкоду Позивачу є необхідним та достатнім розмір грошової компенсації 1000 грн., а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні цього спору суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, у цій справі суд приймає рішення на підставі доказів, враховуючи характер спірних правовідносин, і дає відповіді на ті аргументи сторін, які стосуються предмету цього судового розгляду

Судові витрати

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позов подано до суду в листопаді 2023 року.

За подання двох позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП та стягнення моральної шкоди, Позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 2147, 20 грн., що є пропорційним 1073, 60 грн. за кожну з позовних вимог, однак був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід ІІ групи.

Відповідач не подав до суду доказів, на підставі яких він звільняється від сплати судового збору.

Позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП задоволена у повному обсязі, тому, за цю позовну вимогу з Відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Позовна вимога про стягнення моральної шкоди фактично задоволена на 10 %. Відповідно, з Відповідача на користь держави за цю вимогу підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній вимозі у розмірі 107, 36 грн.

Таким чином, з Відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 1180, 96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 84, 89, 141, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10 830 грн. (десять тисяч вісімсот тридцять гривень).

Моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (однієї тисячі гривень).

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1180, 96 грн. (одна тисяча сто вісімдесят гривень 96 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13.05.2024

Повне найменування сторін та їх місцезнаходження

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_5 )

Представник позивача: адвокат Працюк Володимир Леонідович (07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. І. Проскури, 11.)

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 . РНОКПП: невідомо).

Представник відповідача: адвокат Прибора Павло Іванович ( АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_6 )

Суддя Н.П. Слободян