Дата документу 19.06.2024 Справа № 323/215/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/215/22 Головуючий у 1 інстанції Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/1235/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Подліянової Г.С.

за участю секретаря судового засідання Смокотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2024 року у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

В С Т А Н О В И Л А:

26.01.2022 позивач звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить визнати недійсним з моменту видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 7,4600 га, розташовану на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239, кадастровий номер земельної ділянки: :01:01:0035, зареєстроване в реєстрі за №1837, видане ОСОБА_2 , 04.12.2021 Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області у спадковій справі №08/2020.

За змістом позовної заяви 08.09.2019 у віці 83 роки померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю сторін у справі. Після її смерті відкрилась спадшина на належне спадкодавцю майно:

??земельну ділянку (пай), площею 7,46 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІП-ЗП N023296);

??земельну ділянку (пай), площею 7,45 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП N135483).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 першої черги за законом є діти спадкодавця - - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що з 14.09.2010 він постійно мешкав разом зі матір?ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , де й зареєстрований, відповідно, прийняв спадщину на підставі положень ч.1,3 ст.1268 ЦК України та протягом встановленого ст.1270 цього Кодексу подав заяву до Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області про прийняття спадщини. З дотриманням 6-місячного строку до нотаріальної контори звернулась і відповідачка із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Саме звернувшись до нотаріуса, позивач дізнався про посвідчення від імені ОСОБА_3 заповіту, складеного 09.12.2008 від її імені, посвідченого секретарем виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області ОСОБА_4 . За змістом оспорюваного заповіту: ОСОБА_3 заповіла:

- ОСОБА_2 земельну ділянку (пай), площею 7,46 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП N 023296);

??- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках земельну ділянку (пай), площею 7.45 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП N135483).

Так, 04.12.2021 Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області у спадковій справі N08/2020 видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 7.4600 га, розташовану на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №239, кадастровий номер земельної ділянки: :01:01:0035, р. N1837. Позивач вважає, що вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним з моменту його видачі, враховуючи, що воно видане на підставі нікчемного заповіту.

За змістом позовної заяви між сторонами вже існував спір про право цивільне. Так, в провадженні Оріхівського районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа №323/501/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про визнання нікчемним з моменту вчинення заповіту, складеного 09.12.2008 від імені ОСОБА_3 в селі Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за N214, посвідченого секретарем виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Нікітенко О.В.

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до постанови від 08.12.2021 Верховний Суд рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, якими відмовлено у задоволенні позову, змінив, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишив без змін.

Оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту, як виснував суд касаційної інстанції, позов не підлягає задоволенню саме з цих підстав. У зв`язку із наведеним позивач стверджує, що питання нікчемності заповіту, складеного 09.12.2008, підлягає вирішенню саме під час розгляду позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадшину, виданого на підставі зазначеного заповіту.

Відповідно до тверджень позивача заповіт є нікчемним, оскільки при його складанні та посвідченні:

1) порушено встановлений законом порядок вчинення таких дій, адже він складений посадовою особою органу місцевого самоврядування за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а не власноруч ОСОБА_3 ;

2) не додержано встановленої законом форми угоди, адже заповіт не посвідчено уповноваженою посадовою особою, відсутній посвідчувальний напис, в якому уповноважена посадова особа має вказати: хто склав заповіт та коли, чи підписано заповіт в її присутності, чи встановлена за документими особа заповідача, чи перевірено дієздатність заповідача;

3) перелік майна, що заповідає ОСОБА_3 (п?ятий та сьомий абзаци заповіту), не є чітким, що надає підстави для різного тлумачення заповіту, адже не зазначений власник земельних ділянок (паїв), їх місцезнаходження, реквізити державних актів (яким органом та коли видані, якій особі);

4) не прокреслені незаповнені до кінця рядки та інші вільні місця, що надає підстави вважати, що після посвідчення до заповіту вносились дописи з метою викривити його первинний зміст.

Зокрема, абзац сьомий, можливо, доповнено словами: „та ОСОБА_2 в рівних частинах";

5) на посвідчувальному написі на заповіті, посвідченому від імені ОСОБА_3 від 09.12.2008 надруковано, що секретар виконавчого комітету Нікітенко О.В. посвідчила заповіт ОСОБА_5 , а запис про посвідчення заповіту ОСОБА_3 взагалі відсутній, дата не відповідає даті заповіту.

Викладене, на переконання сторони позивача, свідчить про те, що відсутні достовірні дані, що мають міститись в посвідчувальному написі заповіту: про те, що уповноважена посадова особа 09.12.2008 перевірила складання заповіту від 09.12.2008 саме від імені ОСОБА_3 , ??що ОСОБА_3 підписала заповіт особисто в присутності уповноваженої посадової особи, що була встановлена за документами особа заповідача ОСОБА_3 і перевірено дієздатність заповідача ОСОБА_3 .

Відповідно, зважаючи на те, що заповіт від імені ОСОБА_3 від 09.12.2008 не містить посвідчувального напису, в силу ч.1 ст.1257 ЦК України він є нікчемним.

Позивач також наголошує, що в порушення положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, у відповідній редакції, враховуючи наявні рішення Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та перелік посадових обов`язків секретаря виконавчого комітету, на ОСОБА_4 не покладено вчинення дій по посвідченню заповітів.

Відповідного рішенням виконавчого комітету не було прийнято, натомість, у посадових обов`язках ОСОБА_4 вказано про те, що вона забезпечує виконання нотаріальних дій, що, на думку позивача, суперечить нормативним положенням та не надає права на самостійне вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів.

Враховуючи нікчемність заповіту, посвідченого від імені ОСОБА_3 , позивач вважає доведеними підстави для визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачці, недійсним з моменту його видачі.

На підставі наведеного, оскільки складений заповіт порушує права позивача як спадкоємця на отримання половини переліченого спадкового майна, а також з урахуванням неможливості позасудового врегулювання спору між сторонами, із посиланням на норми ст. 16, 203, 215, 236, 1209, 1247, 1257, 1268-1270 ЦК України, ст.37, 39, 52 Закону України «Про нотаріат».

ОСОБА_1 просив визнати недійсним з моменту видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 7,4600 га, розташовану на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239, кадастровий номер земельної ділянки: :01:01:0035, зареєстроване в реєстрі за №1837, видане

ОСОБА_2 , 04.12.2021 Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області у спадковій справі №08/2020.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 01 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні, таким чином відсутні підстави для задоволення позову про застосування наслідків нікчемності правочину.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Встановлено, що за даними відповіді N518445 на електронний запит суду з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об?єкт нерухомого майна (земельна ділянка, площею 7,46 га, кадастровий номер: :01:001:0035), р.№ 239 03.10.2019, розташована у Запорізька обл., Оріхівський район, номер запису: 33506969, дата державної реєстрації 30.09.2019, запис здійснений ОСОБА_6 , виконавчий комітет Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, право оренди земельної ділянки на підставі договору, укладеного терміном на 10 років, з урахуванням ротації сільськогосподарських культур (до закінчення збору уражаю тієї культури, що буде висіяна в рік закінчення дії цього Договору), з правом передачі в піднайм та пролонгації, зареєстровано за орендарем - селянське (фермерське) господарство "ДОБРОТВІР", , орендодавець ОСОБА_2 . Разом з цим, з 04.09.2019 орендодавцем зазначена ОСОБА_3 . Право власності на земельну ділянку з 04.12.2021, номер запису про право власності №45452021, зареєстровано ОСОБА_7 , Оріхівська державна нотаріальна контора, Пологівський районний нотаріальний округ, Запорізька обл. за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2021, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою, р.№1837.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.12.2021, виданого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, на підставі заповіту, посвідченого Новояковлівською сільською радою Оріхівського району Запорізької області 09 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за N214, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом вказаного свідоцтва спадщина, на яку воно видано, складається з права на земельну ділянку, площею 7,4600 га, розташованої на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, що стверджується записом про право власності: 33506877, зробленим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2019 року, ОСОБА_6 , державним реєстратором Виконавчого комітету Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, отриманою шляхом безпосереднього доступу державного реєстратора 04 грудня 2021 року, за N288415127. Реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 239. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0035. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації. Спадкова справа N08/2020. Свідоцтво зареестровано в ресстрі за р.N1837.

з урахуванням вимог ч.1 ст.82 ЦПК України факт настання смерті ОСОБА_3 , 1936 р.н., (спадкодавиці) 08 вересня 2019 року, а також та обставина, що, в разі спадкування за законом, спадкоємцями першої черги відповідно до вимог ст.1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , є позивач ОСОБА_1 (син) та відповідачка ОСОБА_2 (донька).

Спадкове майно після смерті ОСОБА_3 складається з:

??земельної ділянки (пай), площею 7,46 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП N023296);

??земельної ділянки (пай), площею 7,45 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП N135483).

Згідно з заповітом (засвідчена копія надана загальним відділом Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області на виконання ухвали суду), він посвідчений у с.Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області 09.12.2008. З його тексту встановлено, що: «Я гр ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження :с.Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області, що мешкаю: АДРЕСА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті ,розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно ,без погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження:

- земельну ділянку/пай/ площею 7,46 га /Державний Акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП N023296) заповідаю ОСОБА_2 ,

-земельну ділянку (пай) площею 7,45 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП N135483)заповідаю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Зміст ч. 2 ст.ст. 1307, 1241, 1254 Цивільного Кодексу України мені роз?яснено.

Цей заповіт складено і підписано в двох примірниках, з яких перший примірник залишається на схороні в справах виконавчого комітету, а другий - видається заповідачу.

Текст цього заповіту написано з моїх слів вірно, прочитано мною вголос.

Українською мовою я володію в обсязі, достатньому для розуміння тексту цього документа.

/підпис/»

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , з урахуванням висновків Верховного Суду за результатами розгляду пов`язаного судового провадження, просив суд визнати недійсним з моменту видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом посилаючись на те, що воно видано на підставі та з урахуванням заповіту, який є нікчемним, тобто ознаки його недійсності визначені законодавчо.

Суд першої інстанції здійснив вірну класифікацію спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню.

Відповідно до ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За приписами ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Стосовно заповіту (крім заповіту з умовою, ст.1242 ЦК України), за правилами ч.1 ст.1257 ЦК України лише заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Так, відповідно до ч.4 ст.1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно зі ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 11.06.2009) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують з аповіти (крім секретних); видають дублікати

посвідчених ними документів; засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.

Таким чином, нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).

Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій (пункт 1,2 розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто від 08.01.2007), зареєстрованої в МЮУ 26 жовтня 1994 року за N 256/466).

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням (п.8 Розділу ІІ Інструкції).

При вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України зокрема). При посвідченні заповітів, довіреностей та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. При посвідченні заповітів чи довіреностей з`ясовується дієздатність громадян та перевіряється правоздатність юридичних осіб, від імені яких посвідчуються довіреності. Нотаріально посвідчувані заповіти, довіреності, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. (п.10-12 розділу ІІ Інструкції).

Тексти нотаріально посвідчуваних заповітів, довіреностей, заяв, засвідчуваних копій документів і виписок з них повинні бути написані ясно і чітко, числа і строки, які стосуються змісту посвідчуваних заповітів і довіреностей, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і з зазначенням їх адреси, а в необхідних випадках - номерів їх рахунку в установах банків. Прізвища, імена та по батькові громадян, у тому числі представників, які беруть участь у нотаріальних діях, повинні бути написані в документі повністю з зазначенням місця їх проживання.

На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, дописки (приписки) і виправлення повинні бути застережені посадовою особою виконавчого комітету перед підписом заповідача чи довірителя та інших осіб, які підписали заповіт, довіреність або заяву, і повторені в кінці посвідчувального напису.

Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно, посадова особа виконавчого комітету пропонує особі, яка звернулася, виправити його або скласти новий.

На прохання особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, документ може бути складений посадовою особою виконавчого комітету (п.17 розділу ІІ Інструкції).

Нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додатки NN 6-27). Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Посвідчувальний напис на довіреності, заповіті вміщується після підпису громадянина на тій же сторінці чи на звороті документа (п.18 розділу ІІ Інструкції).

Всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій (додаток N 1). Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Нумерація в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з початку кожного календарного року ведеться з першого номера (п.19 розділу ІІ Інструкції)..

Посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти і довіреності, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема заповіти (п.26 розділу ІІІ Інструкції).

Заповіти і довіреності, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються посадовій особі виконавчого комітету не менш, ніж у двох примірниках, один з яких залишається у виконавчому комітеті Ради народних депутатів. Посадові особи виконавчих комітетів, зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів та довіреностей і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При з`ясуванні дієздатності заповідача чи довірителя посадова особа виконавчого комітету вимагає документ, в якому вказано вік заповідача чи довірителя (п.27-29 розділу ІІІ Інструкції).

Посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу (попередня редакція кодексу) і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству.

Крім того, відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр (п.40-1 розділу ІІІ Інструкції).

Відповідно до п.70 розділу ІV Інструкції посадова особа виконавчого комітету, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що рішення №2 та 3 від 20.04.2006 Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області прийняті відповідно до ч.4 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування». Норма ст. 50 Закону в редакції від 13.01.2006 передбачала, що секретар сільської, селищної, міської ради обирається за пропозицією сільського, селищного, міського голови відповідною радою з числа її депутатів та працює в раді на постійній основі. Ч.4 ст.50 Закону врегульовано, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Разом з цим, за приписами п.5 ч.1 б ст.38 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать (серед делегованих повноважень): вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 369/7921/21, провадження № 61-5293сво23, Верховний суд відступив від низки правових позицій, висловлених раніше, зокрема, від висновку Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17 (провадження № 61-15028св19) про те, що наявність у посадовій інструкції секретаря сільської ради повноважень забезпечувати виконання нотаріальних дій не є самостійною підставою для вчинення таких дій, оскільки покладення зазначених обов`язків на посадову особу органу місцевого самоврядування повинно фіксуватися у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету відповідної ради.

Також, за змістом даної постанови Верховний Суд відступив й від висновку, здійсненого у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №147/1062/21 (провадження № 61-6536св22), в якій вказано, разом із іншим, про те, що оскільки сторонами у цій справі не доведено, що станом на дату посвідчення заповіту виконавчим комітетом сільської ради було прийнято рішення, яке б надавало секретарю виконавчого комітету сільської ради право на вчинення нотаріальних дій, тому остання не вправі була посвідчувати заповіт, у зв`язку із чим заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, і він є нікчемним в силу частини першої статті 1257 ЦК України.

Зазначений висновок спростовує твердження скаржника щодо обсягу повноважень посадової особи, що посвідчила заповіт від імені ОСОБА_3 , висловлені як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Текст заповіту, складено у письмовій формі. Ознаки того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 відсутні. Оформлення заповіту за допомогою технічних засобів не свідчить про невідповідність заповіту нормам ЦК України (ст.1248 ЦК України). Текст заповіту записано зі слів заповідача ОСОБА_3 та прочитано нею вголос, підписано особисто заповідачем ОСОБА_3 у присутності секретаря ради Нікітенко О.В. Докази протилежного у справі відсутні.

Технічні помилки, які були допущені в посвідчувальному написі посадовою особою щодо дати посвідчення заповіту та помилкового зазначення даних про « ОСОБА_5 » не впливає, на переконання суду, на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчить про нікчемність вчиненого правочину, оскільки за своїм змістом фактично є технічною помилкою, допущеною посадовою особою, яка склала посвідчувальний напис.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Таким чином, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 463/1540/14 (провадження № 61-5735св19) зроблено висновок, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності правочину.

Проте, необхідно звернути увагу, що суд першої інстанції в мотивувальній частині посилається на постанову Запорізького апеляційного суду від 16.12.2020 року, якою рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року залишено без змін, однак зазначна постанова змінена постановою Верховного Суду від 08.12.2021 року шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно застосував приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, чим порушив норми процесуального закону.

Щодо тверджень апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів(як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини.

Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства.

При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого.

По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних

наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).

Таким чином, визначено пріоритетність застосування норм ЦК України над нормами інших законів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм національного законодавства та незгоди в рішенням суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зайшли своє часткове підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, порушення судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 01 квітня 2024 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: