ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2448/23 Номер провадження 22-ц/814/2897/24Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

секретаря: Сальної Н.О.,

розглянувши в м. Полтаві у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про скасування рішення наглядової ради, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом, у якому, з урахуванням зменшених позовних вимог, просив скасувати рішення Наглядової ради АТ «Одеський припортовий завод» від 16.06.2023 та наказ АТ «Одеський припортовий завод» від 19.06.2023 № 309- к про звільнення його за п. 8 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з порушенням умов контракту; визнати звільнення незаконним, поновити на роботі на посаді члена правління - директора з матеріально-технічного забезпечення Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод»; стягнути середній заробіток за час затримки заробітної плати за період з 19.06.2023 по день фактичного розрахунку 21.07.2023 у розмірі 247 179,57 грн; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 7490,29 гривень; стягнути моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року закрито провадження у цивільній справі №545/2448/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про скасування рішення наглядової ради, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Роз`яснено позивачу, що вирішення цього спору віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала мотивована тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки між сторонами виникли корпоративні відносини.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у місцевого суду були відсутні підстави для віднесення даної справи до господарської юрисдикції та посилання на положення п.3 ст. 20 ГПК України.

Позивач не мав корпоративних прав, між відповідачем та позивачем не виникли корпоративні правовідносини, також позивач не мав частки у статутному капіталі відповідача, а його правомочність підтверджувалася виключно трудовим договором контрактом.

Вказує, що нормативною підставою звільнення позивача є саме пункт 8 статті 36 КЗпП України, зокрема підстави передбачені контрактом.

Зазначає, що звертаючись до суду з позовом, він оскаржує безпосередньо законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України ( п. 8 ст. 36 КЗпП України), а тому даний спір необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

У відзиві представник АТ «Одеський припортовий завод» Дігтярь Л.А. вважає, що апеляційна скарга є необґрунтована та такою, що не є підтвердженою доказами, а ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 07.06.2024 є законною, прийнятою відповідно до норм матеріального та процесуального права, а встановленні судом обставини відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є похідними від спору про скасування рішення наглядової ради.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом до АТ «Одеський припортовий завод» про скасування рішення наглядової ради, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

З урахуванням зменшених позовних вимог позивач просив:

-скасувати рішення Наглядової ради АТ «Одеський припортовий завод» від 16.06.2023 та наказ АТ «Одеський припортовий завод» від 19.06.2023 № 309- к про звільнення його за п. 8 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з порушенням умов контракту;

-визнати звільнення незаконним;

-поновити на роботі на посаді члена правління - директора з матеріально-технічного забезпечення Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод»;

-стягнути середній заробіток за час затримки заробітної плати за період з 19.06.2023 по день фактичного розрахунку 21.07.2023 у розмірі 247 179,57 грн;

-стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 7490,29 гривень;

-стягнути моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на те, що оскільки позивач оскаржує рішення наглядової ради АТ «Одеський припортовий завод» про припинення його повноважень члена правління-директора з матеріально-технічного забезпечення, а позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є похідними, то між сторонами вбачається виникнення корпоративних відносин, розгляд спорів з яких віднесено до компетенції господарських судів.

Однак, колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком, виходячи з наступного.

Стаття 24 Закону України «Про господарські товариства» визначає, що акціонерним визнається товариство, яке має статутний (складений) капітал, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов`язаннями тільки майном товариства.

Акціонери відповідають за зобов`язаннями товариства тільки в межах належним їм акцій.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Іншими словами, законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Разом з тим, згідно зі ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд закрив провадження у зв`язку із тим, що між сторонами виникли корпоративні правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової національної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Відповідно до ст. 22 цього ж закону акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо відповідного акціонерного товариства.

Відповідно до ст. 96-1 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом:

1)брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом;

2)брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку;

3)у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи;

4)здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом;

5)одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом;

6)одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 ГПК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням )договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Отже, вищенаведені положення визначають характерні ознаки наявності корпоративних прав у особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не мав частки в статутному капіталі відповідача, а тому у нього відповідно і відсутні корпоративні права щодо відповідача.

За таких обставин, відсутність визначеної частки, яка б належала позивачу, в статутному капіталі відповідача виключає правомочність участі позивача в управлінні господарською організацією. Навпаки, його правомочність підтверджувалася, включно, трудовим договором контрактом.

Між сторонами укладений трудовий договір контракт, згідно з яким на позивача покладалися повноваження та встановлювалися певні права та обов`язки.

Однак, вказане не може бути підставою для висновку, що позивач є учасником такого підприємства, його правомочність підтверджувалася укладеним контрактом з підприємством.

Другою істотною ознакою корпоративних прав за ст. 96-1 ЦК України є отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації.

Натомість, позивач працював за трудовим контрактом, що передбачав отримання ним грошового забезпечення у вигляді зарплати (посадового окладу) та за умови успішного виконання покладених на нього завдань, премії у розмірах передбачених самим договором (п. 5.1 та 5.2 контракту). За таких обставин, отримання доходів від діяльності господарської організації у вигляді дивідендів виключається, оскільки позивач не був учасником підприємства, не мав частки в статутному капіталі.

З огляду на вказане, за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених Кодексом законів про праці України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із трудової книжки ОСОБА_1 , наказу від 19.06.2023 № 309-К), позивача було звільнено відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з порушенням умов контракту, а саме пунктів 1.1, 2.2, 3.2.1.

Отже, вразі якщо позивач оскаржує своє звільнення з посади директора за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, то спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №205/4196/18 від 15 вересня 2020 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року підлягає скасуванню, а справа направленню до районного суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч.1, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 07 червня 2024 року скасувати.

Справу направити до Полтавського районного суду Полтавської області для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. Б. Бутенко

Г. Л. Карпушин