Справа № 156/751/24
Провадження № 2-н/156/48/24
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про відмову у видачі судового наказу

27 червня 2024 року сел.Іваничі

Суддя Іваничівського районного суду Волинської області Малюшевська І.Є., розглянувши подану ОСОБА_1 заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину,

в с т а н о в и в :

26.06.2024 року до Іваничівського районного суду Волинської області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Проаналізувавши матеріали заяви про видачу судового наказу суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити з таких підстав.

За змістом розділу ІІ ЦПК України наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суд у встановлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер. Цей вид провадження не є свідченням відсутності спірних відносин між сторонами, однак в силу очевидності права вимоги заявника відсутній спір про наявність самого права.

З метою з`ясування зареєстрованого місця проживання (перебування) заявника та боржника судом в порядку ч. 6 ст.187 ЦПК України судом здійснено запит до Єдиного демографічного реєстру щодо інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) заявника боржника ОСОБА_2 . Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру за № 663632 від 27.06.2024 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Пороміської сільської ради Володимирського району Волинської області від 12.09.2019 року № 562 зареєстроване місце проживання заявниці ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 з 23.08.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі у заявниці та боржника народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З довідки Поромівської сільської ради Волинської області від 18.06.2024 року № 254 слідує, що склад сім`ї ОСОБА_1 наступний: чоловік ОСОБА_2 , 2001 р.н., дочка ОСОБА_4 , 2018 р.н., дочка ОСОБА_4 , 2021 р.н., батько ОСОБА_6 , 1978 р.н., мати ОСОБА_7 , 1982 р.н., брат ОСОБА_8 , 2008 р.н.

Отже, заявниця та боржник перебувають у зареєстрованому шлюбі, та разом зі своїми дітьми зареєстровані за однією адресою місця проживання по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.183, ч.3 ст.184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у відповідному розмірі. Крім того, відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Отже, чинне законодавство наділяє правом на стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дитина. Таким чином, право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той з батьків дитини, з яким дитина проживає у визначеному Законом порядку.

Також, відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.

Зважаючи на те, що заявниця та боржник зареєстровані за однією адресою, є обґрунтовані підстави припустити, що із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів може звернутися як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , з якими проживають діти, що, вочевидь, суперечить меті і призначенню наказного провадження щодо стягнення аліментів та не відповідає вимогам ч. 5 ст. 183 СК України. Жодних доказів окремого проживання боржника і заявниці до матеріалів справи не надано. При цьому суддя бере до уваги, що за змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність ані від розірвання шлюбу, ані від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

Разом з тим, згідно з п. 4 ч. 3 ст.163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. ОСОБА_1 стверджує, що добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей боржник не надає; іншим особам аліменти не виплачує, є працездатним та працевлаштованим, має стабільний дохід. Однак, до заяви не долучено будь-яких доказів, на підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги: докази на підтвердження спроможності боржника сплачувати аліменти, докази відмови батька надавати матеріальну допомогу на утримання дітей або докази, які б підтвердили факт перебування неповнолітніх дітей саме на утриманні заявниці.

Таким чином, встановлено, що заявницею при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей порушені вимоги ст. 163 ЦПК України.

Крім того, пунктом 4 частини 1 статті 161 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Тобто, даною нормою обмежено максимально можливий розмір стягуваних аліментів, мінімальний же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій має ґрунтуватися судовий наказ. Так, відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Вказане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника. Слід зауважити, що розмір аліментів встановлений матеріальним законом - Сімейним кодексом України. Цивільним процесуальним кодексом України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного Сімейним кодексом України.

Як передбачено п. 4 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються. При цьому тлумачення положень ст. 163 ЦПК України у системному зв`язку з положеннями статті 161 ЦПК України свідчить, що у наказному провадженні підлягають розгляду безспірні вимоги, формулювання яких відповідає положенням статті 161 ЦПК України. Заявниця просила стягнути з боржника аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Враховуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку, що заявницею заявлено вимогу, яка суперечить формулюванню пункту 4 статті 161 ЦПК України.

Таким чином, у видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей слід відмовити, оскільки заява подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України.

Відповідно до ст.165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу.

Згідно із ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 163, 165-166 ЦПК України, ст.183 СК України-

п о с т а н о в и в :

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Роз`яснити заявниці, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Копію ухвали невідкладно направити заявниці.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ухвали) шляхом подачі апеляційної скарга безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. Є. Малюшевська