Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4148/24
У Х В А Л А

Іменем України

24 червня 2024 року суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05.06.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано термін для усунення недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.

На виконання указаної ухвали від 05.06.2024, на електронну пошту суду 17.06.2024 представником позивача адвокатом Музичуком Є.А. направлено позовну заяву від 16.06.2024 ( в новій редакції) та заяву про відстрочення сплати судового збору.

Як вбачається з поданої позовної заяви від 16.06.2024, недоліки указані в ухвалі суду від 05.06.2024 у повній мірі не усунуто, статус відповідача не визначено. Однак з її змісту вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до ОСОБА_2 не як до фізичної особи, а до особи, яка здійснює свою професійну діяльність та перебуває на посаді судді.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї додатків вбачається, що у провадженні Черкаського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України. Головуючим у справі є суддя Суходольський О.М. (відповідач за даним позовом), яким у ході розгляду кримінального провадження було винесено ряд постанов про продовження міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 , обраного на досудовому слідстві.

Статтями 124, 125 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Тобто, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутись з позовом.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування шкоди.

Вважаю, що між позивачем ОСОБА_1 та суддею зазначені правовідносини не виникли, а позовні вимоги є незгодою з процесуальними рішеннями головуючого у справі та їх обґрунтуванням, тому, такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Разом з тим, звертаю увагу, що відповідно до Глави 18 КПК України, зокрема ст. 331, передбачено право оскарження в апеляційному порядку ухвали про обрання, зміну запобіжного заходу.

Отже, особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Таким чином, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Згідно вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, просить суд: визнати недостовірною інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у судових рішеннях від 21.09.2023 та 18.04.2024 наступного змісту: «ризик переховування обвинуваченої від суду зумовлено місцем народження обвинуваченої» (м. Мелітополь, Запорізької області, що на даний час є тимчасово окупованою російською федерацією територією); стягнути відповідача (судді Суходольського О.М.) на свою користь моральну шкоду в розмірі 300000 грн. 00 коп.

Вважаю, що на правовідносини в частині позовних вимог про визнання недостовірною інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у судових рішеннях від 21.09.2023 та 18.04.2024 не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки, ні суддя, як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд, як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року по справі № 61-1091св17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року по справі № 14-90цс18.

Таким чином, дослідивши матеріали позовної заяви, суд вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з обставин, викладених вище, подана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження в справі має бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 19, 186, 260, 263, 352, 353 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя: Н. М. Кондрацька