ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Харків

справа № 2011/14575/12

провадження № 22-ц/818/2234/24

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1

особа дії якої оскаржуються - начальник відділу Основ`янсько Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мартинчук Михайло

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року постановлену у складі судді Рибальченко Л.М.,-

УСТАНОВИВ:

04 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії начальника відділу Основ`янсько Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Михайла Мартинчука у ВП № 55900079 стосовно поданої заяви про зупинення виконавчих дій від 25 грудня 2023 року.

В обґрунтування скарги зазначив, що в провадженні Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №55900079, відкритого на підставі виконавчого листа №2011/14575/12, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Ощадбанк заборгованості у сумі 227248,24 грн. 25 грудня 2023 року адвокатом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було подано до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про зупинення виконавчих дій по виконавчому провадженні №55900079. Однак відповіддю начальника виконавчої служби було відмовлено заявнику у зупиненні виконавчих дій. Скаржник вважає підстави для відмови у зупинені виконавчих дій є незаконними, не обґрунтованими та помилковими, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаною скаргою.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2024 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що при прийнятті рішення про зупинення вчинення виконавчих дій з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем має бути з`ясовано обставини та причини, які свідчать про те, що згідно з умовами служби боржника проведення виконавчих дій неможливе або наявне прохання стягувача, який проходить таку військову службу. Існування лише однієї умови проходження військової служби за призовом під час мобілізації для вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій недостатньо.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначені умови, при яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій. У жодному пункті статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» законодавцем не визначено поняття «достатності» або «недостатності» підстав, а лише визначено наявність або відсутність таких підстав. У спірних правовідносинах перебування особи, яка подає апеляційну скаргу, на військовій службі та прийняття безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, унеможливлює проведення виконавчих дій (згідно з умовами служби) і є єдиною умовою для зупинення виконавчих дій, з огляду на положення ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім цього, державним виконавцем, у силу положень ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути здійснено відмову у зупиненні виконавчих дій, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе. Проте зазначені положення закону судом не застосовувані та зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення скарги.

06.05.2024 до суду апеляційної інстанції від представника Основ`янсько -Слобідського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Балаханова Р. надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в якому представник просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимога ухвала суду відповідає в повній мірі.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2012 року позов ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління АТ Ощадбанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2124 від 01 жовтня 2007 року задоволено. Ухвалено стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 2124 від 01 жовтня 2007 року станом на 06 вересня 2012 року в розмірі 227 248,24 грн; стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати по сплаті судового збору по 1136,24 грн, з кожного.

Як зазначає представник скаржника та не спростовувалось іншими учасниками справи, на підставі вказаного рішення судом було видано виконавчі листи, які були звернуті до виконання (ВП №55900079).

25 грудня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Козіним А.В. до Основ`янсько - Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було направлено заяву про зупинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №55900079 на підставі ч. 1 ст. 34 ЗУ Про виконавче провадження. В обґрунтування заяви зазначено, що у матеріалах виконавчого провадження міститься довідка №86/Д від 14 лютого 2023 року, видана командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 , згідно якої солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі (а.с. 4-5).

Відповідно до копії відповіді начальника відділу Основ`янсько - Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04 січня 2024 року № 2643 представнику ОСОБА_1 - адвокату Козіну А.В. станом на час надання відповіді проведення виконавчих дій можливе і відбувається стягнення з заробітної плати та інших доходів боржника, у зв`язку з чим відсутні відповідні правові підстави для зупинення виконавчого провадження.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За правилами пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

З аналізу наведеної правової норми випливає, що існує три умови, за наявності яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій:

1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе; або

2) якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе; чи

3) на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Відповідною до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виробі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми права дає підстави для висновку, що у цьому випадку словосполучення «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе» застосовується до обох частин речення, які пов`язані сполучником «або». Натомість, сполучник «чи» якраз використаний з метою посилення роздільності перелічуваних підстав. Відповідно, застосовуючи у названій нормі матеріального права сполучник «або», законодавець мав на меті не протиставити одну умову іншій, а вирізнити види проходження боржником військової служби (правовий висновок Верховного Суду, сформований у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 120/875/230, провадження № К/990/15420/23, від 06 грудня 2023 року у справі №583/3097/23, провадження № 61-16360ск23).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження того, що відповідно до умов проходження ним військової служби абсолютно немає можливості вчиняти виконавчі дії у виконавчому провадженні №55900079.

Довідка №86/Д від 14 лютого 2023 року, видана командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 , згідно якої солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі справді є належним доказами лише факту перебування ОСОБА_1 на військовій службі у лавах Збройних Сил України.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду , що відповідно до зазначеної довідки немає підстав вважати, що здійснення виконавчих дій щодо стягнення із боржника ОСОБА_1 грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом є неможливим.

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Зважаючи на наведені законодавчі положення, які унормовують можливість державного виконавця здійснювати примусове виконання рішення про стягнення кредитної заборгованості та в дохід держави грошових коштів, прийняте у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на майно боржника, апеляційний суд дійшов висновку, що умови служби боржника не свідчать про неможливість проведення державним виконавцем виконавчих дій з метою примусового виконання виконавчого листа.

Вчинення таких виконавчих дій, як звернення стягнення на заробітну плату боржника з метою забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором, не потребує безпосередньої участі ОСОБА_1 , його постійної присутності або систематичної явки. Такі дії не можуть перешкоджати проходженню військової службі ОСОБА_1 .

Наведені висновки свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо неможливості одночасного проходження військової служби та вчинення дій щодо повернення заборгованості.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що саме лише проходження боржником військової служби не є перешкодою для стягнення заборгованості за кредитним договором та інших коштів за виконавчим листом.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що рішення не виконане боржником, починаючи з 2012 року.

Це доводить недобросовісність заявника та очевидне небажання вчиняти дії задля належного виконання судового рішення.

Враховуючи , що на військову службу ОСОБА_1 був мобілізований, починаючи 14 січня 2023 року, він мав можливість вчинити дії щодо виконання виконавчого листа, ще до моменту його мобілізації, втім не скористався такою можливістю. Після мобілізації ОСОБА_1 знаючи про наявність відкритого стосовно нього виконавчого провадження, добровільно не вчиняв дій щодо належного виконання рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого суду, а тому підстав для скасування ухвали немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук