Справа № 708/475/24
Номер провадження № 2/708/186/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Акулова Є.М.,

секретаря с/з Омельченко Ю.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 , - адвоката Мальцевой І.М;

представника відповідача ОСОБА_2 , - адвоката Руденко Ю.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні, в дистанційному провадженні, в залі суду

м. Чигирин Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник адвокат Мальцева І.М до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом про припинення стягнення аліментів, який мотивує тим, що проживав із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

05 квітня 2024 року за судовим наказом з нього стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання їх дитини,- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Вважає, що оскільки неповнолітній син зареєстрований та мешкає із ним за адресою АДРЕСА_1 , де без реєстрації мешкає і його мати, - ОСОБА_2 , на користь якої стягнуто аліменти, то в силу приписів ч3 ст 181 СК України, він не повинен сплачувати аліменти, позаяк за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Тому просить про припинення стягнення з нього аліментів з 02.квітня 2024 року та про стягнення з відповідачки 16 тис. грн. витрат на правову допомогу.

Позивач під час підготовчого судового засідання підтримав позовні вимоги. Визнав, що ним не вживалося заходів щодо врегулювання спору шляхом відмови стягувача аліментів від аліментів через проживання з ним під одним дахом, в будинку АДРЕСА_1 , який належить йому (позивачеві) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Також ним визнано, що немає підстав для звільнення його від сплати аліментів з підстав, передбачених ст 188 СК України, через доходи дитини, які значно перевищують доходи батьків.

Підстави для зміни розміру аліментів згідно ст 192 СК України також відсутні.

Представник позивача позовні вимоги підтримав. Наполягав саме на застосуванні судом положень абз. 1 ч3 ст. 181 СК України, а саме про присудження аліментів за вибором того з батьків, з ким проживає дитина. Оскілька дитина мешкає в будинку батька, - є законні підстави для припинення стягнення аліментів.

Відповідачка та її представник заперечували проти задоволенні позову. Наполягали, що хоча вона із сином і мешкають в будинку, належному позивачеві, проте вона сама забезпечує дитину усім необхідним. Позивач, навпаки, створював нестерпні умови для їх перебування, про що складено відповідний акт службою у справах дітей та відображено в поясненнях, відібраних спеціалістом Служби у неповнолітнього ОСОБА_3 , який підтвердив ці обставини.

Просили відмовити в задоволенні позову та заявили про витрати 16 тис. грн. на отримання правничої допомоги.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків.

При розгляді цієї справи перед судом постало питання, чи можна припинити стягнення аліментів із батька дитини, за його позовом, на підставі лише того, що дитина мешкає із ним «під одним дахом», у домоволодінні, належному батькові на праві власності, при цьому там же мешкає без реєстрації і мати дитини?

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За ч. 3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Відповідно до приписів ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

СК України не містить норми про те, коли саме припиняється стягнення аліментів на дитину. Тож здебільшого суди в таких випадках послуговуються ч. 4 ст. 273 ЦПК України. У цьому положенні закріплено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір.

Позивачем визнано, що ним не вживалося заходів щодо врегулювання спору шляхом відмови стягувача аліментів від аліментів через проживання з ним під одним дахом, в будинку АДРЕСА_1 , який належить йому (позивачеві) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Також ним визнано, що немає підстав для звільнення його від сплати аліментів з підстав, передбачених ст 188 СК України, через доходи дитини, які значно перевищують доходи батьків. Підстави для зміни розміру аліментів згідно ст 192 СК України також відсутні.

Не оспорюється сторонами, що позивач проживав із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони мають дитину (ас3-9).

05 квітня 2024 року за судовим наказом з нього стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання їх дитини,- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Відкрито виконавче провадження ( ас11-18,23) .

Неповнолітній син, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 , де без реєстрації мешкає і його мати, - ОСОБА_2 , на користь якої стягнуто аліменти. ( ас21,25-26). На момент звернення до суду із позовом неповнолітній не досяг віку, з якого має право вибирати з ким з батьків він вважає доцільним проживати.

Судом встановлено, що неповнолітній проживає із матір`ю, але в будинку батька, який належить останньому на праві приватної власності і за утримання якого останнім сплачуються відповідні комунальні платежі ( ас 97-106).

Із змісту відзиву відповідача на позовну заяву з додатками вбачається, що неповнолітній проживає саме із матір`ю в будинку батька, який, створював «штучні перешкоди» для їх перебування, про що складено відповідний акт службою у справах дітей та відображено в поясненнях, відібраних спеціалістом Служби у неповнолітнього ОСОБА_3 , який підтвердив ці обставини (ас60-73). Ці докази позивачем не спростовано.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених норм а також встановлених судом обставин справи однозначно свідчить, що підстав для припинення аліментів позивачем не наведено, а судом не встановлено, доказів суттєвих зміни матеріального стану платника аліментів не надано.

Посилання позивача про сплату комунальних платежів, як підставу створення необхідних умов для неповнолітнього сина, який нібито проживає із ним, судом не може бути взято до уваги з огляду на те, що утримання будинку власником є його обов`язком.

На переконання суду, реєстрація і проживання (фізичне знаходження) дитини «під одним дахом» із батьком, в належному йому будинку, проте також разом із матір`ю, яка проживає там же без реєстрації і власник у будь який момент може в судовому порядку вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю шляхом виселення останньої, а також приймаючи до уваги, що мати звернулася за стягненням аліментів, утримує дитину, обслуговує її, піклується про неї, витрачає отримані аліменти саме на дитину, не дає суду підстав для висновку, що дитина проживає саме із батьком. Тим самим, припинення стягнення з нього аліментів на підставі приписів абз. 1 ч3 ст. 181 СК України, а саме про присудження аліментів за вибором того з батьків, з ким проживає дитина, буде протирічити насамперед інтересам дитини.

Підсумовуючи, слід відмовити в задоволенні позову через недоведеність. Понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.7,181-184,192 СК України, ст. 18,27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, статті 8,11-12 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 76-80,89, 259 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити через недоведеність в задоволенні позову ОСОБА_1 , представник адвокат Мальцева І.М до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів, до 05.07.2024р.включно.

Суддя Євген Акулов