Дата документу 05.06.2024 Справа № 331/191/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/191/24 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1072/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чоп`як Володимира Михайловичана рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та стягнення моральної шкоди, який в подальшому було уточнено.

В обґрунтування позову зазначав, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина).

Вказану квартиру неможливо поділити в натурі або встановити порядок користування нею з технічних та особистих причин, тому вона знаходиться у загальному користуванні співвласників.

ОСОБА_1 зайняв вказану квартиру та не пускає позивача до неї з 2018 року. Відповідач, маючи право власності на інше житло, не бажає звільнити жилу площу для позивача та забезпечити право користування належною йому часткою у добровільному порядку, використовуючи її одноособово в своїх інтересах та інтересах своєї сім`ї. ОСОБА_1 поміняв замки на вхідних дверях, через що позивач взагалі втратив можливість самостійно входити до квартири. Через протиправні дії ОСОБА_1 позивач змушений докладати додаткових зусиль для забезпечення свого права на житло, постійно знаходиться у стані депресії, занепокоєння, поганого настрою.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: усунути перешкоди, які створює йому ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні належної йому на праві власності 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_1 на його користь на відшкодування моральної шкоди 12 000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Усунуто перешкоди, які створює ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Чоп`як В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, проситьрішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх доведеними, оскільки позивачем надано достатні докази наявності перешкод у користуванні майном позивача.

Вказану обставину судом першої інстанції встановлено відповідно до рапорту пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 від 31.10.2023 року, було отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 15729 від 31.10.2023 року, в результаті опрацювання інформації встановлено наступне: 31.10.2023р. о 15:03 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 31.10.2023р. о 15:02 за адресою: АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_2 повідомив про конфлікт з братом та його дружиною через квартиру. У ході розмови пояснив, що після смерті матері частина квартири належить заявнику, але його не пускають (згідно тексту рішення суду).

Однак вважає, що судом невірно встановлено обставини спору, оскільки у рапорті, на який посилався суд, дослівно було зазначено іншу інформацію, а саме: «Прибувши на місце виклику до нас звернувся ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел. НОМЕР_1 , повідомив, що у нього виник конфлікт з братом з приводу розподілу майна. Було надано консультацію, що це цивільно - правові відносини. Письмових скарг та заяв не надходило. Заявник відповіді не потребує».

Як випливає із тексту рапорту, в ньому були встановлені геть інші обставини, ніж зазначені у оскаржуваному рішенні суду, а саме: що, як слідує зі слів позивача, у нього наявний конфлікт із відповідачем з приводу розподілу майна, однак у цій справі предметом спору є наявність перешкод у користуванні майном, а не спір про його поділ.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено приписи частини 1, 2 та 4 ст. 77, частини 1-3 ст. 89 ЦПК України.

Так, рапорт пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 від 31.10.2023 року, який покладений у основу оскаржуваного рішення, лише встановлює, що позивач звернувся до органів поліції за допомогою засобів телефонного зв`язку, під час складення рапорту відповідач чи інші особи навіть не опитувались, наявність спору чи перешкод також не встановлювалась працівниками поліції, жодних рішень не приймалось. Таким чином, рапорт, покладений у основу рішення суду, є лише доказом дзвінка позивача до поліції, однак не доказом наявності чи відсутності перешкод. Навіть із пояснень позивача випливає, що він звернувся з приводу розподілу майна (а не існування перешкод у користуванні майном). Таким чином, рапорт не містить жодної інформації про предмет доказування, а тому суд першої інстанції не повинен був враховувати рапорт при ухваленні рішення щодо предмету спору.

На думку заявника, доказування у справі базувалось на особистих твердженнях позивача, викладених у позовній заяві та телефонному дзвінку в органи поліції, жодних доказів, які б підтверджували позицію позивача, у справі не має. Як слідує із вищевказаного рапорту, поліцейські прибули у спірну квартиру, поспілкувались із позивачем у квартирі, тому є всі підстави стверджувати, що у позивача був доступ до спірної квартири. Отже, рапорт може бути лише спростуванням доводів позивача про відсутність доступу до квартири.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано лише докази, надані позивачем, проігноровано та не надано жодної оцінки доводам відповідача. До відзиву на позовну заяву відповідач долучив копію позовної заяви (справа № 331/8172/23) ОСОБА_2 до скаржника про компенсацію його частки вартості квартири, де позивач зазначав, що не може вселитись у квартиру, оскільки у ній неможливо виділити ізольоване приміщення для розміщення та безпечного зберігання його речей та майна. Крім того, позивач зазначав, що квартира знаходиться у багатоквартирному будинку, призначена для проживання однієї сім`ї, і через викладені обставини неможливе спільне володіння та користування квартирою між сторонами. Таким чином, суд першої інстанції повинен був врахувати, що суть перешкод, які просить усунути позивач, зовсім не залежить від відповідача, оскільки позивач не бажає проживати у квартирі, т.я. вважає, що у ній неможливо виділити позивачу ізольоване приміщення, та квартира взагалі не призначена для проживання двох сімей. Тобто, перешкоди, які просив усунути позивач, зовсім не залежать від якихось дій чи бездіяльності відповідача.

Відповідач, проживаючи у спірній квартирі, 1/2 частка якої належить йому, своїм проживанням не порушив прав позивача, оскільки не перешкоджав у доступі до квартири, реальною метою позову є чинення тиску на відповідача, щоб той повністю звільнив квартиру (позивач вважає, що у спірній квартирі не може проживати більше однієї сім`ї, і це є перешкодою), або виплатив частку квартири за ціною, яку вимагає позивач.

Враховуючи, що спір щодо перешкод у користуванні квартирою відсутній, натомість існує спір, який розглядається в рамках справи № 331/8172/23 про компенсацію частки спірної квартири, то позовні вимоги не підлягали задоволенню у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Железняк Л.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Вказує, що твердження представника відповідача є суперечливим у своїй основі. З одного боку він заявляє, що перешкод для позивача у користуванні квартирою немає, а з іншого боку, заперечує проти вселення ОСОБА_2 в квартиру.

Право позивача на користування квартирою підтверджується його правом власності на 1/2 її частину, а перешкоди об`єктивно підтверджуються одноосібним тривалим користуванням квартирою сім`єю відповідача, чого він не заперечує, а також спробами позивача вселитись в квартиру, що підтверджено зверненням останнього до поліції. Звісно, позивач не кожного разу при спробі увійти в квартиру викликав поліцію. Він намагався вирішити спірне питання з близьким родичем без втручання влади.

Перешкоди, які чинить позивачу ОСОБА_1 у користуванні власністю об`єктивно підтверджуються його запереченням проти позову. Сама по собі вимога скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог про вселення свідчить про наявність перешкод з боку відповідача та його бажання одноосібно і надалі користуватись квартирою.

Зазначає, що скаржник посилається на розгляд у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя цивільної справи № 331/8172/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за належну позивачу 1/2 частину спірної квартири. Справа про стягнення грошової компенсації не впливає на належне позивачу право користування власністю. Цивільна справа № 331/8172/23 по суті не розглянута, ОСОБА_1 у тій справі також заперечує проти позову, бажаючи залишити позивача ні з чим. Якби відповідач виплатив позивачу ринкову вартість належної останньому частини квартири, він би міг придбати собі окреме житло і не вселятися в квартиру.

Оскільки справа про стягнення грошової компенсації не розглянута, яке рішення ухвалить суд, невідомо, ОСОБА_1 заперечує проти позову, право власності позивача у будь-якому разі збережеться до фактичної сплати ОСОБА_1 грошової компенсації в повному обсязі, тому позивач має законне право користуватися квартирою.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, в іншій частині, а саме, в частині вимог простягнення моральної шкоди рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 353834735 від 10.11.2023 р., нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частка).

Відповідно до рапорту пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 від 31.10.2023 року, було отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 15729 від 31.10.2023 року, в результаті опрацювання інформації встановлено наступне: 31.10.2023 р. о 15:03 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 31.10.2023 р. о 15:02 за адресою АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_2 повідомив про конфлікт з братом та його дружиною через квартиру. У ході розмови пояснив, що після смерті матері частина квартири належить заявнику, але його не пускають.

Згідно із рапортом пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 від 31.10.2023 року, було отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 15731 від 31.10.2023 року, в результаті опрацювання інформації встановлено наступне: 31.10.2023 р. о 15:27 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 31.10.2023 р. о 15:24 за адресою АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_2 раніше звертався, поліція приїхала, але питання не вирішено.

17.01.2024 року т.в.о. начальника Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Щербиною Є. надано відповідь № 1997/42/01-2024 на запит ОСОБА_4 від 16.01.2024 року, в якій повідомлено, що звернення 31.10.2023 р. до оператора «102» зареєстровані до журналу єдиного обліку ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за № 15729 та № 15731 від 31.10.2023. Згідно відомчої бази Національної поліції України встановлено, що за вказаними повідомленнями прийнято рішення відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» за спрощеною схемою.

Крім того, на розгляді у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа № 331/8172/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за належну позивачу 1/2 частину спірної квартири. Цивільна справа № 331/8172/23 по суті не розглянута.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача в частині наявності у нього перешкод у користуванні власністю та наявності у зв`язку з цим підстав для усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками спірної квартири й останній чиніть позивачу перешкоди у користуванні цим майном, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що ОСОБА_2 , як співвласник спірної квартири АДРЕСА_2 має право безперешкодно користуватися об`єктом спільної часткової власності, не втратив такого права у встановленому законом порядку, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом його вселення.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем належним чином.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позову спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чоп`як Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 червня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко