УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 359/5044/21

провадження № 61-8709ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золочівської сільської ради про визнання права власності на частку в домоволодінні за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Золочівської сільської ради про визнання права власності на частку в домоволодінні за набувальною давністю.

Рішенням від 13 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, Бориспільський міськрайонний суд Київської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золочівської сільської ради про визнання права власності на частку в домоволодінні за набувальною давністю.

28 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року.

Ухвалою від 10 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, Бориспільський міськрайонний суд Київської області відмовив у задоволенні заяви.

У червні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки не врахували, що суд ухвалив у справі рішення, керуючись тим, що співвласником спірної 1/5 частки спірного домоволодіння є ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 . Така обставина на переконання заявника є нововиявленою в розумінні статті 423 ЦПК України та не була відома суду станом на час розгляду справи, а тому заявник вважає, що за таких обставин рішення суду у цій справі підлягає перегляду за нововиявленими обставинами.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на такі підстави.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що обставина, на яку посилається заявник, не є нововиявленою та не впливає на результат розгляду спірних правовідносин. Суд першої інстанції роз`яснив, що право власності на 1/5 частку домоволодіння було набуте ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, що підтверджує перехід права власності на зазначену частку у спільному частковому праві власності, незважаючи на те, що державна реєстрація права власності на зазначене майно залишається за ОСОБА_3 .

Частинами першою, другою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, як зазначив заявник, є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд розмежовує нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Суди також розрізняють нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 роз`яснила, що процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення

У постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявленими є лише такі обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі, обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17).

Так спірні правовідносини виникли з приводу визнання права власності на частку в домоволодінні за набувальною давністю.

Звертаючись до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилався на те, що право власності на спірну 1/5 частку в домоволодінні залишається зареєстрованим за ОСОБА_3 . Відповідач не отримала свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно та не зареєструвала за собою право власності на нього, як це було передбачено статтею 1299 ЦК України. Відтак, ОСОБА_2 так і не набула у встановленому законом порядку право власності на 1/5 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 . Ця обставина має вирішальне значення для правильного вирішення спору, оскільки не виключає застосування набувальної давності до спірних правовідносин. Вона стала відома позивачу лише після закінчення розгляду цивільної справи.

Суд першої інстанції, встановив, що у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено з огляду на те, що ОСОБА_3 була власницею 1/5 частки в домоволодінні по АДРЕСА_1 . За час свого життя спадкодавець склала заповіт, яким вказане майно заповіла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_4 вчасно подав до Ірпінської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України набув право власності на 1/5 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер також. У зв`язку з тим, що за час свого життя спадкодавець не склав заповіт, після його смерті спадкування здійснювалось за законом. ОСОБА_2 була спадкоємицею першої черги за законом. Вона своєчасно подала приватному нотаріусу Ірпінського міського нотаріального округу Івановій В. В. заяву про прийняття спадщини та на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України набула право власності на 1/5 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 . Набуття відповідачем права власності на спірне майно виключало застосування набувальної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 роз`яснила, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 сформулювала правовий висновок про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що відомості про реєстрацію права власності за спадкодавцем ОСОБА_3 не впливають на юридичну кваліфікацію обставин спірних правовідносин. Шляхом аналізу доказів у матеріалах справи суд першої інстанції встановив, що в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/5 частку домоволодіння перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , який у встановлений законом строку звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. За життя ОСОБА_4 не зареєстрував право власності на нерухоме майно, в зв`язку з чим після його смерті в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частку домоволодіння було набуте спадкоємцем першої черги ОСОБА_2 , яка також звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Приписи частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 сформулювала правовий висновок щодо застосування приписів статті 344 ЦК України у подібних правовідносинах і зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Як на нововиявлену обставину заявник посилався на те, що право власності на спірну 1/5 частку домоволодіння залишається зареєстрованим за померлою ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на зазначену частку в нерухомому майн не реєстрували, в зв`язку з чим заявник вважав можливим набуття права власності за набувальною давністю на частку у майні, яке продовжує належати померлій особі.

Водночас, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, обґрунтовано кваліфікував подану заявником інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну частку у майні за ОСОБА_3 як обставину, яка не є нововиявленою в розумінні статті 423 ЦПК України. Суд першої інстанції правильно вказав на те, що зазначена обставина не доводить відсутність власника спірної частки у нерухомому майні з огляду на те, що право власності на неї перейшло в порядку спадкування до відповідача у справі, яка станом на час звернення з позовом була чинним власником спірної частки, незважаючи на те, що право власності на частку у нерухомому майні не зареєструвала у визначений законом спосіб.

Також суд першої інстанції правильно зазначив заявнику щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 1299 ЦК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Отже, до правовідносин застосовуються ті законодавчі норми, які були чинними станом на час їх виникнення.

Так у рішенні від 13 січня 2022 року у цій справі Бориспільський міськрайонний суд Київської області встановив, що 1/5 частка у спірному домоволодінні належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 листопада 1990 року . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. За час свого життя, а саме 06 липня 2010 року, ОСОБА_3 склала заповіт, яким 1/5 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 спадкодавець заповіла ОСОБА_4 22 серпня 2016 року, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, ОСОБА_4 подав до Ірпінської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Ця обставина свідчить про те, що він у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , та на підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України набув право власності на 1/5 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 04 липня 2013 року № 402-VII статтю 1299 виключено з Цивільного кодексу України.

Отже, станом на час смерті володільця спірною часткою у нерухомому майні - ОСОБА_3 , Цивільний кодекс не містив імперативної норми щодо обов`язку державної реєстрації нерухомого майна, набутого у власність в порядку спадкування.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що факт відсутності державної реєстрації на спірну частку у праві власності на нерухоме майно не спростовує факт набуття відповідачем права власності на спірну частку у майні, а отже поданий заявником витяг про державну реєстрацію права власності за померлою ОСОБА_3 не є нововиявленою обставиною та не спростовує здійснену судом юридичну кваліфікацію юридичних правовідносин під час розгляду справи по суті.

Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують та зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та оцінкою суду, наданою обставинам, які ОСОБА_1 вважає нововиявленими, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга необґрунтована.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золочівської сільської ради про визнання права власності на частку в домоволодінні за набувальною давністю.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров