Провадження №: 2/336/314/2024
РІШЕННЯ

іменем України

28 червня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу ЄУН 336/7200/23 (провадження № 2/336/314/2024) за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лупінос Євгенія Анатоліївна, до ОСОБА_2 ,

про стягнення в порядку регресу заборгованості за житло-комунальні послуги, -

за участі

представника позивача Лупінос ЄА.,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

встановив:

21 липня 2023 року, представник позивача адвокат Лупінос Є.А. звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення в порядку регресу заборгованості за житло-комунальні послуги, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 44300,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 11.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року.

Після розірвання шлюбу сторони не припинили шлюбні стосунки та продовжували мешкати однією сім`єю та вести спільне господарство до жовтня 2015 року.

За час перебування у шлюбних стосунках сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2016 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділивши ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль Mitsubishi Lanser. 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 . ОСОБА_4 у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки майна у сумі 85791 грн. В іншій частині позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.07.2017 року частково задоволено скаргу ОСОБА_2 та скасовано ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 року, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 і в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 85791 грн. скасовано та ухвалено у цих частинах нове рішення, яким встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме будинок АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 . Автомобіль Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 залишено у власності ОСОБА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації відмовлено.

Постановою Верховного суду від 30.06.2020 року постанову апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 року залишено без змін.

З наведених вище рішень випливає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 з листопада 2015 року житлово-комунальні послуги не сплачує, хоча є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Аналогічний обов`язок споживача закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ЖК України, позивачем понесено витрати за житлово-комунальні послуги за період з 01 листопада 2015 року по 01.07.2023 року, а саме: - послуги з поводження з побутовими відходами у сумі 6463,78 грн.; - плата за спожитий природній газ наданої ТОВ «ГК «Нафтогаз» в сумі 4100 грн.; - плата за спожитий природній газ та розподіл природнього газу наданої АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» в сумі 5710,36 грн.; - плата за спожитий природній газ наданої ТОВ «Запоріжгаз збут» в сумі 72327,41 грн.

Загальна сума послуг складає 88601,55 грн.

Позивач, сплативши за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 листопада 2015 року по 01 липня 2023 року, виконав солідарний обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, зокрема й за відповідача.

Необхідність опалення житлового будинку є обов`язковим задля його утримання. Вивіз сміття, тобто послуга з поводження з побутовими відходами нараховується відповідно до кількості осіб.

Таким чином з урахуванням приписів ч. 1 ст. 544 ЦК України позивач має право на зворотню вимогу (регрес) до відповідача у рівній частці, а саме в розмірі 1/2 витрат сплачених житлово-комунальні послуги за період з 01 листопада 2015 року по 01.07.2021 року у сумі 44300,78 грн.

Відповідач є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

Позивач сплативши за надані житлово-комунальні послуги за період 01 листопада 2015 року по 01 липня 2023 року, виконав солідарний обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, зокрема й за відповідача.

У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 , через представника, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просить стягнути з відповідача на її користь в порядку регресу суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 44300,78 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення.

24 жовтня 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та докази направлення позивачу. Відповідач не визнає позовні вимоги та вказує, що позивач умисно вводить суд в оману, її твердження не відповідають дійсності та протирічать вимогам законодавства.

Позивач посилається на норми чинного законодавства, згідно з якими співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Позивач ОСОБА_6 не надає доступ до будинку не тільки відповідачу ОСОБА_2 , але і експерту, у зв`язку з чим суддя Шевченківського районного суду Галущенко Ю.А. 20 березня 2023 р. винесла ухвалу про повторне призначення експертизи, де за зазначила, що у разі не надання стороною доступу до об`єкта дослідження зобов`язати експерта провести експертизу на підставі матеріалів цивільної справи.

В лютому 2022 р. ОСОБА_7 переїхав в смт Якимівка у Запорізькій області, де проживав разом з дітьми та дружиною.

Крім того в липні 2015 р. ОСОБА_6 зверталась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (ще на той час як ОСОБА_8 проживав в будинку) та просила визнати його таким, який втратив право користування житловим будинком у зв`язку з його не проживанням в будинку в теперішньому позові ОСОБА_6 вказала адрес листування з ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_4 , розуміючи, що цю квартиру вони продали ще до 2014 р., та відповідач не буде отримувати повістки до суду, що свідчить про те, що з її сторони вводити судові органи в оману носить систематичний характер.

В будинку проживають невідомі люди, які стверджують, що будинок в оренду їм здала позивач.

Вищезазначені у відзиві обставини, а саме, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні будинком ОСОБА_2 і що відповідач не проживає в будинку з грудня 2015 р. і по теперішній час, зможуть підтвердити свідки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач просить стягнути сплачені нею комунальні послуги за період з 01 листопада 2015 - по 01.07.2021 р., тобто, у позивача існував строк позовної давності з терміном три роки за кожну дату оплати у разі, якщо ОСОБА_8 мешкав би у будинку та користувався комунальними послугами, то ОСОБА_6 могла би стягнути з нього сплачені нею комунальні послуги за останні три роки, тобто в період з 21 липня 2020 р. по 21 липня 2023 р. (дата звернення ОСОБА_10 до суду), оскільки вона звернулась із позовною заявою 21 липня 2023 року, вона пропустила строк позовної давності про стягнення з відповідача сплачених нею комунальних послуг за період 01.11.2015 р. - 21.07.2020 р.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

По своєї суті надання житлово-комунальних послуг направлено на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкту сервітуту тощо) будинку, який проживає в будинку і споживається саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження будинку.

Управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово комунальні послуги.

У даному випадку розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін та показань засобів обліку, тобто плата за користування послугами газопостачання залежить від показань засобів обліку споживання комунальних послуг і зазначені нарахування здійснені виключно лише за використані комунальні послуги.

Такі послуги не можливо використати не проживаючи в будинку та не користуючись обладнанням та приладами установленими в ньому, як не можливо і накопичити відходи при встановлені вказаних обставин.

Звертаючись до суду з позовом позивачка надала квитанції по сплаті за ЖКП за адресою АДРЕСА_1 , однак не надала доказів того, що відповідач користувався житлово-комунальними послугами в належному сторонам будинку в зазначений позивачем період часу.

На підтвердження витрат на утримання спільним майном позивачем надано квитанції, більшу яких неможливо прочитати із за відсутності краски на принтері позивача.

З грудня 2015 р. ОСОБА_7 жодного дня не проживав за адресою АДРЕСА_1 , створив іншу родину, народив дітей.

З грудня 2015 р. до лютого 2022 р. ОСОБА_7 мешкав у Запорізькому районі в с. Долинське, так як до 2018 р. ОСОБА_11 вважала будинок своєю особистою власністю та не визнавала позов ОСОБА_2 , про те, що будинок є їх особистою власністю та надалі після того як згідно постанови Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 р. за ОСОБА_9 було визнано право власності на 1/2 частину будинку та рішення суду набрало законної сили чинила перешкоди користування будинком у зв`язку з чим ОСОБА_7 21 жовтня 2019 р. вимушений був звернутись до суду з позовом про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності по справі № 336/5726/19.

Представник відповідача просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог про стягнення сплачених позивачем грошових коштів за комунальні послуги в період з 01.11.2015 р. - 21.07.2020 р. та в позові ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі у зв`язку з не проживанням ОСОБА_2 у спірному будинку з грудня 2015 р. по теперішній час.

27 листопада 2023 року представник позивача подав до суду письмові пояснення у справі. Відповідно до даних пояснень представник позивача не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечень не подавав та вказав, що підтримує позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року заперечення представника відповідача адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни, проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, залишено без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведених в позові.

Представник позивача не визнав позовні вимоги, вказав, що в будинку не проживав, оскільки позивач чинить перешкоди у користуванні будинком, житлово-комунальні послуги не споживав.

За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні допитано свідків.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_2 її син, а ОСОБА_1 колишня невістка. Син та невістка за спільні кошти придбали будинок в АДРЕСА_1 , яким майже не користувались, оскільки він потребував ремонту. Після проведеного ремонту вони вселились в будинок. Між невісткою та її сином почали виникати сварки, Рена чинила перешкоди ОСОБА_13 у користуванні будинком, а тому він, щоб не травмувати дітей, переїхав до них. З жовтня 2015 року ОСОБА_13 проживав з нею та батьком за адресою: АДРЕСА_5 , до лютого 2022 року. ОСОБА_13 подавав до кооперативу заяву щодо проживання за даною адресою.

Під час проживання в них, ОСОБА_13 створив нову сім`ю та в 2022 році поїхав до смт. Якимівка до тещі. На сьогоднішній день не має можливості повернутися. Позивачка до будинку в АДРЕСА_1 , заселила сторонніх осіб, які там проживають. Вона приїздила до будинку разом з адвокатом, експертом, але до будинку їх не допустили. З цього приводу вони звертались до поліції, але відповіді не отримали. Вона неодноразово приїздила до цього будинку, оскільки в неї є довіреність, але її нинішні мешканці будинку не впустили. До 2015 року ОСОБА_13 утримував будинок.

Позивачка не допускала ОСОБА_13 до будинку, вона проживає з іншим чоловіком. З жовтня 2015 року ОСОБА_13 звертався до поліції, в суд з приводу того, що йому перешкоджають в доступі до майна.

ОСОБА_1 чинила перешкоди ОСОБА_2 , не допускала його до будинку, погрожувала.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що знає ОСОБА_2 , який з жовтня 2015 року проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_5 , до лютого 2022 року. Вона також проживає в даному кооперативі та є відповідальною за водокористування. ОСОБА_13 передав показання лічильнику води. Він писав заяву на проживання в кооперативі. ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю та батьком.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що ОСОБА_2 , з жовтня 2015 року проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_5 , до лютого 2022 року. Вона також проживає в даному кооперативі та є відповідальною за електроенергію, приходила до них знімати показання лічильника та бачила ОСОБА_13 . Крім того, часто приходила до батьків ОСОБА_13 та бачила його вдома. Він писав заяву на проживання в кооперативі. ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю та батьком.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013 року.

Після розірвання шлюбу сторони не припинили шлюбні стосунки та продовжували мешкати однією сім`єю та вести спільне господарство до жовтня 2015 року.

За час перебування у шлюбних стосунках сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 29 липня 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2016 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділивши ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль Mitsubishi Lanser. 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 . ОСОБА_4 у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості належної їй частки майна у сумі 85791 грн. В іншій частині позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.07.2017 року частково задоволено скаргу ОСОБА_2 та скасовано ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2016 року, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 і в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 85791 грн. скасовано та ухвалено у цих частинах нове рішення, яким встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме будинок АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 . Автомобіль Hyundai, 2014 року випуску, р.н. НОМЕР_2 залишено у власності ОСОБА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації відмовлено.

Постановою Верховного суду від 30.06.2020 року постанову апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 року залишено без змін.

З наведених вище рішень випливає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 .

На підтвердження оплати комунальних послуг представником позивача надано копії квитанцій (платіжних інструкцій) від 13 травня 2022 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за квітень 2022року), від 04 грудня 2022 року на суму 100,00 грн. (спожитий газ за листопад 2022року), від 29 січня 2023 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за грудень 2022року), від 29 січня 2023 року на суму 311,76 грн. (за розподіл природного газу за грудень 2022року), від 05 лютого 2023 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за січень 2023року), від 16 січня 2018 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за грудень 2017 року), від 16 січня 2018 року на суму 300,00 грн. (за спожиту електроенергію за січень 2018року), від 08 березня 2018 року на суму 2500,00 грн. (спожитий газ за січень 2018року), від 08 березня 2018 року на суму 500,00 грн. (за спожиту електроенергію за лютий 2018року), від 06 квітня 2018 року на суму 2000,00 грн. (спожитий газ за лютий 2018року), від 06 квітня 2018 року на суму 202,92 грн. (за спожиту електроенергію за березень 2018року), від 12 червня 2018 року на суму 25,00 грн. (плата за вивезення сміття за травень 2018року), від 22 червня 2018 року на суму 63,32 грн. (плата за вивезення сміття за червень 2018року), від 06 липня 2018 року на суму 63,32 грн. (плата за вивезення сміття за липень 2018року), від 06 серпня 2018 року на суму 80,00 грн. (плата за вивезення сміття за серпень 2018року), від 22 травня 2019 року на суму 75,04 грн. (плата за вивезення сміття за квітень 2019року), від 31 липня 2020 року на суму 700,00 грн. (за спожитий газ за червень 2020 року), від 20 січня 2021 року на суму 2200,00 грн. (за спожитий газ за грудень 2020 року), від 20 січня 2021 року на суму 200,00 грн. (за розподіл природного газу за грудень 2020року), від 29 січня 2023 року на суму 311,76 грн. (за розподіл природного газу за грудень 2022року), від 05 лютого 2023 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за січень 2023року), від 29 січня 2023 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за грудень 2022року), від 16 січня 2018 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за грудень 2017 року), від 16 січня 2018 року на суму 300,00 грн. (за спожиту електроенергію за січень 2018року), від 06 квітня 2018 року на суму 202,92 грн. (за спожиту електроенергію за березень 2018року, від 22 червня 2018 року на суму 63,32 грн. (плата за вивезення сміття за червень 2018року), від 12 червня 2018 року на суму 25,00 грн. (плата за вивезення сміття за травень 2018року), від 14 лютого 2021 року на суму 100,00 грн. (за розподіл природного газу за січень 2021року), від 14 лютого 2021 року на суму 100,00 грн. (за спожитий газ за січень 2021року), від 08 березня 2018 року на суму 2500,00 грн. (спожитий газ за січень 2018року), від 06 липня 2018 року на суму 63,32 грн. (плата за вивезення сміття за липень 2018року), від 02 квітня 2022 року на суму 2000,00 грн. (спожитий газ за березень 2022року), від 06 серпня 2018 року на суму 80,00 грн. (плата за вивезення сміття за серпень 2018року), від 08 березня 2018 року на суму 500,00 грн. (за спожиту електроенергію за лютий 2018року), від 22 травня 2019 року на суму 75,04 грн. (плата за вивезення сміття за квітень 2019року), від 28 березня 2023 року на суму 5614,05 грн. (за спожитий газ), від 04 грудня 2021 року на суму 100,00 грн. (спожитий газ за листопад 2022року), від 31 липня 2020 року на суму 700,00 грн. (спожитий газ за червень 2020року), від 06 квітня 2018 року на суму 2000,00 грн. (спожитий газ за лютий 2018року), від 14 лютого 2021 року на суму 100,00 грн. (за розподіл природного газу за січень 2021року, від 20 січня 2021 року на суму 2200,00 грн. (за спожитий газ за грудень 2020 року), від 02 квітня 2022 року на суму 100,00 грн. (за розподіл природного газу за березень 2022року, від 20 січня 2021 року на суму 200,00 грн. (за розподіл природного газу за грудень 2020року), від 19 вересня 2019 року на суму 414,38 грн. (плата за вивезення сміття за серпень 2021року оплачував ОСОБА_16 ), від 18 жовтня 2020 року на суму 363,95 грн. (за розподіл природного газу за вересень 2020року), від 18 жовтня 2020 року на суму 484,92 грн. (плата за вивезення сміття за вересень 2020року), від 13 травня 2022 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за квітень 2022року), від 08 березня 2021 року на суму 1000,00 грн. (спожитий газ за січень 2021року).

Більшість квитанцій подано представником позивача в декількох екземплярах, а тому повторюються.

Директор АТ «Запоріжгаз» на запит адвоката повідомив, що за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3 . Відповідно до відомостей щодо фінансового стану по особовому рахунку № НОМЕР_3 , станом на 03.04.2023 року заборгованість за послуги природного газу складає 0,01 грн.

Начальник департаменту супроводу фізичних осіб ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» на адвокатський запит надав інформацію щодо нарахувань, зокрема, обсяги споживання природного газу, його вартість та оплату побутовим споживачем за газифікованим об`єктом за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_4 . По особовому рахунку № НОМЕР_4 за період з травня 2022 року по червень 2023 року було спожито 1136,00 куб.м. природного газу на загальну суму 9039,04 грн. з яких обліковується заборгованість в сумі 4939,03 грн. (з урахуванням оплати від 19 червня 2023 року в сумі 2000,00 грн.)

Директор ТОВ «Запоріжгаз збут» на запит адвоката повідомив, що за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 . За період з липня 2015 року по квітень 2023 року здійснено щомісячні нарахування та сплачено за нараховані послуги. Відповідно до наданих відомостей боргів за спожитий природній газ по особовому рахунку № НОМЕР_3 не має.

Керівник ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» на запит адвоката повідомив, що за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 , нарахування здійснювались за період з 01.02.2018 року по 01 квітня 2024 року, кількість прописаних зазначено 6 осіб. До відповіді товариства надана інформація про нарахування та сплату за послуги з поводження з побутовими відходами по особовому рахунку № НОМЕР_5 .

З наведеної інформації слідує, що кількість прописаних осіб змінювалася. Так, з лютого 2018 року по грудень 2018 року прописано 4 особи, з січня 2019 року по лютий 2021 року прописано 6 осіб, з березня 2021 року по травень 2021 року прописано 5 осіб, з червня 2021 року по квітень 2023 року прописано 6 осіб, щомісячні нарахування в деяких місяцях при однаковій кількості прописаних осіб мають відмінності, проте з чим це пов`язано, не зрозуміло. Позивач не надав відомостей про щомісячні нарахування на одну особу.

У провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з жовтня 2019 року перебуває справа ЄУН 336/5726/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_17 , третя особа територіальна громада в особі Запорізької міської ради про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, що підтверджується ухвалою про прийняття позовної заяви до розгляду, позовною заявою, заявою про забезпечення доказів.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року у справі ЄУН 336/5726/19 було розглянуто клопотання представника позивача про повторне направлення матеріалів справи на експертизу, та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Зобов`язано сторони надати експерту доступ для обстеження необхідних для проведення експертизи об`єктів та попередити про наслідки ухилення від участі в експертизі по ст. 108, 109 ЦПК України. У разі не надання доступу до об`єкта дослідження, зобов`язано експерта провести експертизу на підставі матеріалів цивільної справи.

Вказаний спір між сторонами не вирішений.

З наведених доказів, а також показань свідка ОСОБА_12 слідує, що між сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо користування будинком АДРЕСА_1 .

З жовтня 2015 року по 20 лютого 2022 року ОСОБА_18 проживав з батьками за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується актом про фактичне місце проживання за № 86 від 16 жовтня 2023 року та узгоджується з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . В даному випадку відсутні підстави ставити під сумнів показання вказаних свідків.

ОСОБА_2 станом на 30 травня 2022 року фактично мешкає із сім`єю дружиною та дітьми, за адресою: АДРЕСА_6 . Зазначена територія є тимчасово окупованою, вільне переміщення лінії фронту без загрози для життя неможливе, що підтверджується актом про фактичне проживання від 30 травня 2022 року.

ОСОБА_2 з жовтня 2015 року не проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Представником позивача не надано доказів, що ОСОБА_2 проживав у будинку АДРЕСА_1 з листопада 2015 року по 01 липня 2023 року та користувався комунальним послугами.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 понесла витрати за житлово-комунальні послуги за період з 01 листопада 2015 року по 01.07.2023 року, а саме: - послуги з поводження з побутовими відходами у сумі 6463,78 грн.; - плата за спожитий природній газ наданої ТОВ «ГК «Нафтогаз» в сумі 4100 грн.; - плата за спожитий природній газ та розподіл природнього газу наданої АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» в сумі 5710,36 грн.; - плата за спожитий природній газ наданої ТОВ «Запоріжгаз збут» в сумі 72327,41 грн.

Загальна сума послуг складає 88601,55 грн.

Представник позивача просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 44300,78 грн.

З матеріалів справи слідує, що плата за спожитий газ та розподіл природнього газу, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється на умовах договору за особовим рахунком № НОМЕР_3 відкритим на ім`я ОСОБА_1 . В домоволодіння є лічильник природного газу, чого не заперечує представник позивача.

Крім того, в домоволодіння є лічильник, який здійснює облік електроенергії, чого також не заперечує представник позивача.

Спожитий обсяг природного газу та його оплата здійснюється згідно з показниками лічильника та не залежить від кількості осіб (власників).

Оплата вартості послуг за розподіл природнього газу здійснюється відповідачем на підставі відповідного рахунку на умовах договору розподілу природного газу. При нарахуванні обсягів за послугу доставки природного газу береться до уваги обсяг споживання впродовж газового року період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року.

Оплата послуг з газопостачання, а також електричної енергії здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг.

Відповідач у будинку АДРЕСА_1 не проживає, не користується послугами з газопостачання, а також електричною енергією, а тому вищезазначені послуги споживаються лише позивачем та оплата здійснюється відповідно до поданих нею показань засобів обліку.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування того, що відповідач не проживає у будинку АДРЕСА_1 та не користується послугами з газопостачання, а також електричної енергії.

Тобто в цьому випадку використання газопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання будинку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Крім того, усі договори щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі ОСОБА_1 .

Кількість спожитих послуг та їх оплата здійснюється згідно з показниками лічильників, відповідач не проживає у зазначеній квартирі та не користується послугами газопостачання, а також послугами електричної енергії, а тому не повинен сплачувати вартість цих послуг.

Вказане домоволодіння не під`єднане до централізованого теплопостачання.

Послуги з поводження з побутовими відходами за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюються за особовим рахунком № НОМЕР_5 відкритим на ім`я ОСОБА_1 .

З інформації про нарахування та сплату за послугу з поводження з побутовими відходами за особовим рахунком № НОМЕР_5 слідує, що кількість прописаних осіб змінювалася. Так, з лютого 2018 року по грудень 2018 року прописано 4 особи, з січня 2019 року по лютий 2021 року прописано 6 осіб, з березня 2021 року по травень 2021 року прописано 5 осіб, з червня 2021 року по квітень 2023 року прописано 6 осіб, щомісячні нарахування в деяких місяцях при однаковій кількості прописаних осіб мають відмінності, проте з чим пов`язані такі зміни не відомо.

Позивач не надав відомостей про щомісячні нарахування на одну особу.

В матеріалах справи відсутні відомості, що послуги з поводження з побутовими відходами залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі житлового будинку. Договору між ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» та ОСОБА_1 представником позивача не надано.

Позивач не довів, що в період з лютого 2018 року по квітнень 2023 року відповідач користувався вказаними послугами.

Крім того, представник позивача не довів чому саме половину витрат за послуги з поводження з побутовими відходами необхідно стягувати з відповідача, оскільки в домоволодінні зареєстровані й інші особи.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, втратив чинності 01 травня 2019 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 9 листопада 2017 року N 2189-VIII, який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1); без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п. 2); на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п. 4); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (п. 5); на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (п. 6); складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт (п. 9).

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 9 листопада 2017 року N 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 2) своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; 3) забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; 4) власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; 6) дотримуватися правил безпеки, зокрема пожежної та газової, санітарних норм; 7) допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку; 8) дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; 9) забезпечити своєчасну підготовку об`єктів, що перебувають у його власності, до експлуатації в осінньо-зимовий період; 10) у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг; 11) інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором; 12) надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не будинку, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) будинку, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, провадження № 61-11120св18.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц; від 19 серпня 2020 року у справі N 703/2200/15-ц; від 15 квітня 2021 р. у справі N 638/5001/17 (провадження N 61-18650св20).

Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідач у будинку АДРЕСА_1 не проживає, не користується послугами з газопостачання, а також електричною енергією, а тому вищезазначені послуги споживаються лише позивачем та оплата здійснюється відповідно до поданих нею показань засобів обліку.

Тобто, в цьому випадку використання газопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача ОСОБА_1 , а не для утримання самого будинку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Крім того, усі договори щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі ОСОБА_1 .

Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, не користується вищезазначеними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, який проживає у будинку та користується ними, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на оплату комунальних послуг.

Статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи, вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний подати усі докази по справі разом із позовною заявою. Процесуальним законодавством встановлено чіткі рамки подачі доказів до суду, після чого суд не вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності.

Аналогічна позиція вказана у постанові Верховного суду від 16.07.2020 по справі № 908/2828/19 (№ в ЄДРСР 90565972); від 18.06.2020 по справі № 909/965/16 (№ в ЄДРСР 89910851); від 07.05.2020 по справі № 922/3059/16 (№ в ЄДРСР 89318804); від 09.04.2020 по справі № 10/Б-743 (№ в ЄДРСР 88868235) відповідно до якої «Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача) (висновок викладений в постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012)».

Також у постанові ВС від 16.12.2020 по справі № 332/3299/13-ц (№ в ЄДРСР 93794835) вказано, що: «Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Так, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача)».У постанові ВС від 12.01.2021 по справі № 753/9240/18 (№ в ЄДРСР 94151239) суд зазначив, що: «При цьому процесуальним обов`язком позивача є подання доказів разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України), а в силу положень частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача). Однак, наявності таких об`єктивних обставин позивачем не наведено, а судом не встановлено».

Згідно висновку ВС від 20.10.2020 по справі № 756/671/19 (№ в ЄДРСР 92335060), «Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Ні позивач, ні представник позивача клопотань про витребування доказів не заявляли.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Такий правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі № 443/1012/18 (провадження № 61-6304св22).

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

З огляду на викладене суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, доказів на спростування цього позивачем не надано, та не користується вищезазначеними послугами.

Щодо стягнення судових витрат

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається судом на позивача, оскільки відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 10-13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лупінос Євгенія Анатоліївна, до ОСОБА_2 , про стягнення в порядку регресу заборгованості за житло-комунальні послуги - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Дата складання повного судового рішення 28 червня 2024 року.

Суддя: