УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 508/181/23

провадження № 61-3418ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої

діє ОСОБА_2 , на ухвалу Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 04 грудня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1

на рішення приватного виконавця Цинєва Віталія Олександровича, стягувач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою

на рішення приватного виконавця Цинєва В. О.

В обґрунтування скарги зазначила, що 10 березня 2023 року їй прийшло повідомлення від банківської установи про накладення арешту на рахунки, відкриті на її ім`я. Згідно з інформацією банку арешт накладено постановою приватного виконавця Цинєва В. О. від 10 березня 2023 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10 березня 2023 року на підставі виконавчого листа № 2-209/2010, виданого 26 травня 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області. Надалі їй стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В. О. за результатами розгляду заяви

АТ «Ощадбанк» про примусове виконання прийнята постанова від 10 березня

2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. Сума стягнення

за виконавчим листом становить 112 763,09 грн. Крім вказаних постанов, приватним виконавцем Цинєвим В. О. було прийнято ряд інших постанов

від 10 березня 2023 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, а саме: про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 11 276,30 грн; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 469,00 грн; про звернення стягнення на майно боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження

у розмірі 124 508,39 грн; про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 124 508,39 грн; про арешт майна боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження

124 508,39 грн.

Крім того, направлено до АТ «Ощадбанк», ПАТ «МТБ БАНК», АТ «ПУМБ» повідомлення-запит № 1792 від 10 березня 2023 року про надання інформації

про номери відкритих рахунків, зазначивши їх у відповіді, про точну суму залишку коштів на конкретному рахунку на дату прийняття постанови до виконання,

про арешт коштів, про наявність інших обтяжень та за якими виконавчими документами, про зупинення видаткових операцій на рахунках боржника

ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 зазначила, що рішенням про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2023 року та наступними рішеннями в межах відкритого виконавчого провадження № НОМЕР_2 приватний виконавець Цинєв В. О. порушив її права та свободи.

На підставі викладеного просила визнати рішення приватного виконавця

Цинєва В. О. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 неправомірними, зобов`язати приватного виконавця Цинєва В. О. їх скасувати та зобов`язати повернути приватного виконавця Цинєва В. О. стягнуті кошти з рахунків, відкритих на її ім`я в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10 березня 2023 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 грудня

2023 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши відсутність з боку приватного виконавця неправомірних дій у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10 березня 2023 року, будь-яких фактів, які вказували б на порушення приватним виконавцем прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

07 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою

на ухвалу Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року у цій справі,

у якій представник заявниці, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення

про задоволення скарги.

Касаційна скарга надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року представник заявниці отримав через систему «Електронний Суд» 06 лютого

2024 року, що підтверджується доданими до касаційної скарги доказами. Касаційна скарга здана до поштового відділення 07 березня 2024 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку

на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки причини його пропуску є поважними, зокрема касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення заявнику такого судового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що виконавчий лист № 2-209/2010, виданий

26 травня 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області,

не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки філія AT «Ощадбанк» не може бути зазначена у виконавчому листі,

як стягувач, оскільки не є юридичною особою. Також у виконавчому провадженні

не внесені зміни щодо найменування стягувача.

Вказує, що стягувачем пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки строк пред`явлення виконавчого листа № 2-209/2010, виданого 26 травня 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області, закінчився 26 грудня 2015 року.

Також вказує, що оскільки, банк пред`явив, а суд визнав кредиторську вимогу

до банкрута - Приватного підприємства «Мрія» (далі - ПП «Мрія»), яка ґрунтується на стягненні, де ОСОБА_1 є солідарним боржником, то така вимога одночасно не може бути пред`явлена до ОСОБА_1 шляхом відкриття окремого виконавчого провадження, до затвердження звіту у справі

про банкрутство, так як до цього моменту неможливо об`єктивно встановити,

в якому розмірі задоволені вимоги кредитора у справі про банкрутство

за цим виконавчим листом.

Зазначає, що під час дії воєнного стану припиняється звернення стягнення

на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника, отже звернення стягнення на єдині джерела доходу ОСОБА_1 та накладення арешту на кошти боржника в період воєнного стану суперечать Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання

про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд доходить висновку, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Як встановили суди попередніх інстанцій 08 березня 2023 року стягувач

АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області

Цинєва В. О. із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-209/2010 від 26 травня 2010 року, виданого Миколаївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості

в сумі 253 085,47 грн.

На підставі виконавчого листа № 2-209/2010, виданого 26 травня 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В. О. за результатами розгляду заяви АТ «Ощадбанк» про примусове виконання прийнята постанова

від 10 березня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. Сума стягнення за виконавчим листом становить 112 763,09 грн.

У межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10 березня 2023 року прийняті постанови приватним виконавцем Цинєвим В. О. про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 11 276,30 грн; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 469,00 грн; про звернення стягнення на майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 124 508,39 грн;

про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження; штрафів у розмірі 124 508,39 грн; про арешт майна боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження 124 508,39 грн.

Постановою Господарського суду Одеської області від 08 листопада 2010 року

ПП «Мрія» визнано банкрутом відповідно до статті 51 Закону України

«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Дарієнко В. Д.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03 червня 2011 року

про затвердження реєстру вимог кредиторів ПП «Мрія» у справі № 32/110-10-3458 судом розглянуто і визнано грошові вимоги кредиторів та затверджено реєстр вимог кредиторів ПП «Мрія».

Кредиторські вимоги АТ «Ощадбанк» до ПП «Мрія», які визнані Господарським судом Одеської області та внесені до реєстру вимог кредиторів ПП «Мрія» ґрунтуються в тому числі на підставі виконавчого листа № 2-209/2010, виданого

26 травня 2010 року Миколаївським районним судом Одеської області.

Сума заявлених банком кредиторських вимог до ПП «Мрія» заявлена на всю суму стягнення за виконавчим листом.

25 травня 2010 року набрало законної сили рішення Миколаївського районного суду Одеської області у справі №2-209/2010 за позовом прокурора в інтересах

ВАТ «Державний ощадний банк України», яким стягнуто на користь AT «Ощадбанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитом у розмірі 253 085,47 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 визнала вимогу банку у повному обсягу.

На виконавчому документі наявна відмітка виконавця від 25 грудня 2012 року,

що залишок боргу за виконавчим документом складає 112 763,09 грн.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим

до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому

та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця

чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті

451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця

і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову

в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі

№ 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 295/7659/15-ц (провадження № 61-10668св23) вказано, що «завданням цивільного судочинства

є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 79 ЦПК України достовірними є докази,

на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 80 ЦПК України достатніми

є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність

або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення

для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами частини першої статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною третьою статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі, встановивши відсутність з боку приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. неправомірних дій у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 10 березня 2023 року, будь-яких фактів,

які вказували б на порушення приватним виконавцем прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Так, відповідно до частин другої, п`ятої статті 543 Цивільного Кодексу України

(далі - ЦК України) суд не взяв до уваги посилання боржника на виконання обов`язків лише ПП «Мрія», оскільки всі боржники, визначені рішенням суду, відповідають у солідарному порядку до повного виконання зобов`язань,

не зважаючи на смерть одного з боржників, його ліквідацію та вочевидь відкриття щодо одного з них справи про банкрутство, не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

Також суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно відхилив твердження ОСОБА_1 щодо відсутності у неї зобов`язань за виконавчим листом № 2-209/2010 року.

Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю

про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

ОСОБА_1 не надано суду будь-якої інформації щодо задоволення вимог стягувача за виконавчим листом № 2-209/2010 у справі про банкрутство ПП «Мрія» та будь-яких доказів, що після реалізації ліквідатором ПП «Мрія» майна, кошти перераховані саме за вказаним рішенням суду, оскільки в ухвалі Господарського суду Одеської області від 03 червня 2011 року у справі №32/110-10-3458 зазначено, що є і інші вимоги до ПП «Мрія» від AT «Ощадбанк» за іншими кредитними договорами, та після реалізації майна кошти будуть спрямовані на сплату заборгованості за іншими кредитними договорами.

Щодо посилання ОСОБА_1 у скарзі на порушення виконавцем строків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження»

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»

у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю

в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею

12 цього Закону.

Суди встановили, що 10 березня 2023 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 про стягнення залишку боргу в сумі

112 763,09 грн з виконання виконавчого листа № 2-209/2010, де боржником зазначено ОСОБА_1 .

На виконавчому документі наявна відмітка Березівського відділу державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 лютого

2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті

37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого документа закінчується 14 лютого 2026 року. Таким чином, виконавче провадження відкрите виконавцем у межах строку пред`явлення виконавчого документа.

Щодо доводів скарги про те, що філія AT «Ощадбанк» не може бути зазначена

у виконавчому листі, як стягувач, оскільки не є юридичною особою

Встановлено, що за виконавчим листом № 2-209/2010 року, виданим Миколаївським районним судом Одеської області 25 травня 2010 року, стягувачем є ВАТ «Державний ощадний банк України», вул. Калініна, 60, смт Миколаївка Одеська область. МФО 388175, ЄДРПОУ 0276364, р/р НОМЕР_1 . Заяву

про відкриття виконавчого провадження подано АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 568 змінено тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року № 261 затверджено Статут акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», який є у відкритому доступі.

За пунктом 36 цього Статуту, у редакції на момент ухвалення рішення суду, філії, територіально відокремлені безбалансові відділення та представництва Банку

не є юридичними особами і діють від імені Банку на підставі положень про них.

Таким чином, філії, в тому числі і Миколаївська з кодом , Одеська з кодом не є окремими юридичними особами та діють від імені AT «Державний ощадний банк України» з кодом , тобто стягувачем є одна і та ж юридична особа.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що під час дії воєнного стану припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію

та інший дохід боржника, отже звернення стягнення на єдині джерела доходу ОСОБА_1 та накладення арешту на кошти боржника в період воєнного стану суперечать Закону України «Про виконавче провадження»

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За приписами частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту

на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею

35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті

15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України

«Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами,

на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів,

у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться

на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення

з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів

та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника

або на окремі речі.

Згідно зі статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення

на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття

в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію

та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача

або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Зазначене правило визначає ті кошти, що складають заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

Зняття арешту з коштів здійснюється виконавцем відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

В абзаці другому частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів

на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження

від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, порядок здійснення відрахувань здійснюються відповідно до статей

68-70 Закону України «Про виконавче провадження» визначається розділом

Х «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Згідно із абзацом першим пункту 3 розділу X вказаної Інструкції про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів. Копія зазначеної постанови залишається у виконавчому провадженні на контролі.

Відповідно до пункту 9.1 глави 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні

в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня

2004 року № 22, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що розміщені на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 ЦК України

не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком

за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що розміщені

на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця, судовим рішенням (у тому числі рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження.

26 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни

до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про виконавче провадження» від 15 березня 2022 року, яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом

10-2, у якому, зокрема, зазначено, що тимчасово, на період до припинення

або скасування воєнного стану на території України:

- фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення

за виконавчим документом не перевищує 100 тисяч гривень;

- юридичні особи - боржники можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, виключно для виплати заробітної плати в розмірі

не більше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати в місяць на одного працівника такої юридичної особи, а також сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію

та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації);

- визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Зміст припису, викладеного у пункті 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», доводить, що Закон

не встановлював додаткових заборон чи обмежень на вчинення виконавцем

дій з накладення арешту на кошти боржника - фізичної особи на період

до припинення або скасування воєнного стану на території України. Цим пунктом лише передбачено, що навіть у разі накладення арешту на кошти боржника - фізичної особи, ця особа може здійснювати видаткові операції за певних умов.

Водночас пункт 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення оскаржуваних виконавчих дій, передбачав тимчасове (на період до припинення

або скасування воєнного стану на території України) припинення звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації).

Верховний Суд зауважує, що формулювання наведеного вище абзацу «…звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника»

за змістом відсилає до назви розділу IX Закону України «Про виконавче провадження», який так само й називається - «Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника».

У цьому розділі містяться правові норми, які визначають умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, порядок відрахування та розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, а також передбачено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову.

Тобто у розумінні приписів цього розділу під зверненням стягнення мається

на увазі саме списання (відрахування) коштів, що становлять заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Натомість правила, що регулюються питання накладення арешту на майно (кошти) боржника та зняття такого арешту, містяться в розділі VII Закону України

«Про виконавче провадження», який має назву «Порядок звернення стягнення

на майно боржника».

Норми цього розділу передбачають, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови, зокрема, про арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Підсумовуючи, очевидним є висновок, що приписи розділу VII Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на майно боржника

є загальними правилами, а приписи розділу IX цього Закону про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - спеціальними, оскільки застосовуються лише у визначених випадках, зокрема,

у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття

в повному обсязі належних до стягнення сум, у разі виконання рішень

про стягнення періодичних платежів, а також за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Щодо порядку вчинення виконавчих дій, врегульованих розділом IX Закону України «Про виконавче провадження», які полягають у зверненні стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, приписи пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» передбачають їх тимчасове припинення, а саме на період

до припинення або скасування воєнного стану на території України.

Безумовно, накладення арешту на кошти (майно) боржника є стадією виконавчого провадження - першим етапом звернення стягнення на майно боржника, питання про накладення якого виконавець вирішує під час відкриття виконавчого провадження. Проте, з урахуванням викладеного, ті застереження, що містилися

в абзаці 9 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення оскаржуваних виконавчих дій, на який посилалася заявник як на підставу обґрунтування вимог скарги на дії державного виконавця, не можна тлумачити

у такий спосіб, що під час воєнного стану на території України припиняються

усі виконавчі дії, оскільки це нівелюватиме принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, та призначення інституту виконавчого провадження.

Такому тлумаченню відповідає зміст абзаців 7, 8 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення оскаржуваних виконавчих

дій, оскільки наведеними нормами права фактично передбачається можливість накладення арешту виконавцем на кошти боржника. Приписи, які б забороняли накладати арешт на грошові кошти (доходи) боржника, згаданий пункт

не містить.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду

від 29 вересня 2023 року у справі № 336/1212/23 (провадження № 61-6333св23).

Суди встановили, що 10 березня 2023 року (в день відкриття виконавчого провадження) приватний виконавець прийняв постанову про арешт коштів боржника у межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди виконавця та мінімальних витрат виконавчого провадження 124 508,39 грн та надіслав

на виконання до банківських установ, у тому числі до АТ КБ «Приватбанк»

та до AT «Універсал банк». У зазначеній постанові вказано застереження про накладення арешту на всі кошти, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав

для вчинення приватним виконавцем дій щодо арешту коштів та надсилання вимог про списання коштів, а також до висновку про те, що звернення стягнення боргу

з фізичної особи на кошти, які належать боржнику, в тому числі і як суб`єкту підприємницької діяльності, відповідає вимогам закону та порядку виконавчого провадження.

При цьому такі висновки суд обґрунтував відповідно до положень статей

52, 325 ЦК України та застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/3410/15-ц (провадження

№ 61-9404св18).

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 з огляду на те, що при відкритті виконавчого провадження № НОМЕР_2 та накладенні арешту на грошові кошти боржника приватний виконавець Цинєв В. О. діяв у межах повноважень

та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують,

на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявниці

із висновками судів попередніх інстанцій та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відмову у відкриття касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими

ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження ухвали Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду

від 04 грудня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Миколаївського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року у справі

за скаргою ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця Цинєва Віталія Олександровича, стягувач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська