ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3065/24 Справа № 190/2431/23 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ Укрзалізниця про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона з 09 лютого 2000 року працює у структурному підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на різних посадах, а з 23.12.2013 року на посаді електромеханік дільниці 2 групи (СЦБ). За період з 2017 по 2021 роки їй надавалась щорічна відпустка з правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі, лише у розмірі: за 2017 рік 1930 грн., за 2018 рік 2308 грн., за 2019 рік 2401 грн., за 2020 рік 2627 грн., за 2021 рік 4540 грн.. Відповідач проігнорував пункти 3.1.12 Колективного договору структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» на 2012 рік, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. У зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав.

У зв`язку з вищевикладеним, просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь 7463 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн.(а.с.1-11).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення задоволено. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у сумі 7463 (сім тисяч чотириста шістдесят три) грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень). Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. (а.с.75-81).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі та вирішити питання судових витрат (а.с.84-87).

В порядку ст. 360 ЦПК України від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 09 лютого 2000 року ОСОБА_1 працює у структурному підрозділі «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про що свідчить копія трудової книжки (а.с.15-17).

У періоди з 20.03.2017 року по 02.04.2017 року, 18.06.2018 року по 02.07.2018 рік, з 27.06.2019 року по 12.07.2019 рік, з 02.01.2020 року по 16.01.2020 рік, з 17.06.2021 року по 15.07.2021 рік позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка.

Відповідно наданих суду розрахунків заробітної плати структурного підрозліду «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік 1930 грн., за 2018 рік 2308 грн., за 2019 рік 2401 грн., за 2020 рік 2627 грн., за 2021 рік 4540 грн. (а.с.18-22).

Відповідно наданих суду розрахунків заробітної плати структурного підрозділу «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік 1930 грн., за 2018 рік 2308 грн., за 2019 рік 2401 грн., за 2020 рік 2627 грн., за 2021 рік 4540 грн.(а.с.18-22).

Недоплачена сума матеріальної допомоги за 2017 рік становить 1270 грн. (3200-1930), у 2018 році 1415 грн. (3723-2308), у 2019 році 1772 грн. (4173-2401), у 2020 році 1546 грн. (4723-2627), у 2021 році 1460 грн. (6000 4540), разом становить 7463 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з вимогами статті 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до вимог статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно приписів статті 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковим для роботодавця та працівника.

Відповідно до вимог частини 2статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.12. Колективного договору укладеного між начальником П`ятихатської дистанції сигналізації та зв`язку та Головою профспілкової організації П`ятихатської дистанції сигналізації та зв`язку, схваленого конференцією трудового колективу П`ятихатської дистанції сигналізації та зв`язку 28.03.2012 року, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Пунктом 1.3. Колективного договору визначено, що за спільною домовленістю сторін в договір можуть вноситися доповнення або зміни, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені діючим законодавством і цим договором і повинні бути затвердженні на конференції трудового колективу(а.с.23-26).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 1 від 16 січня 2017 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2017 році до 31.12.2017 року(а.с.27).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 1 від 15 січня 2018 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2018 році до 31.12.2018 року (а.с. 29).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 1 від 15 січня 2019 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2019 році до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 30).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 1 від 15 січня 2020 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2020 році до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 31).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 1 від 15 січня 2021 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» у 2021 році до 31.12.2021 року (а.с. 32).

Згідно спільної постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та голови профспілки СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» України за № 2 від 31 березня 2017 року постановлено застосувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом» (а.с.28).

Відповідно до спільної Постанови начальника СП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та первинної профспілкової організації ВСП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку» ДП «Придніпровська залізниця» за № 148 від 14 червня 2021 року постановлено внести зміни до колективного договору ВСП «П`ятихатська дистанція сигналізації та зв`язку», а саме в пункт 3.1.12. викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с.33).

01 січня 2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIIIвід 06грудня 2016 року, згідно п. 3, 5 розділу ІІ якого,установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до умов вказаного Закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного Закону протягом 3 місяців.

Однак, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення статі 22, 58 Конституції України,статті 9 КЗпП України, можна зробити висновок, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Тобто, прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14. Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.15. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку, виконано вимоги вказаного закону щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1600,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1762,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2197,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2746,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 4540,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000,00 грн.

Отже, за вказаний період 2017-2021 років відповідач недоплатив позивачу матеріальна допомога в розмірі 7918,25 грн, яка правомірно стягнута судом першої інстанції.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про те, що стягнення компенсації втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини не підпадає під дію Закону №2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та не застосовується у даних правовідносинах, з огляду на наступне.

Пунктами 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21лютого 2001року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21лютого 2001року №159 (пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За змістом статті 1Закону України «Про індексацію грошових доходівнаселення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24грудня 2015року та її редакція викладена таким чином: Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У статтях 1-3Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно постанови Кабінету міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15жовтня 2013р.№9-рп/2013 у справі № 118/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 233КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини 2статті 233КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (п. 1 резолютивної частини рішення).

Крім того, є також наступна судова практика з цього питання. Так, ВСУ роз`яснив, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. ВСУ зауважив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення (постанова ВСУ від 11.07.2017 року у справі № 21-2003а16).

З урахуванням наведених вище норм права, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів не підлягають задоволенню, оскільки ця сума не була нарахована і відповідно не була виплачена, оскільки невиплачений грошовий дохід можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення, що і було проведено судом першої інстанції.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони відповідача викладеними в апеляційній скарзі.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши у сукупності положення статі22,58 Конституції України,статті 9 КЗпП України, колегія суддів вважає, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотної сили.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення, у період з 2017 року по 2021 рік є неправомірними, тому заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про безпідставне не застосування судом першої інстанції строків позовної давності.

Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Крім того, згідно пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривав протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: