ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/403/24 Справа 694/1845/22 Категорія: 307010000 Головуючий по 1 інстанції Сакун Д.І. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Карпенко О.В.

секретарШирокова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа Звенигородська державна нотаріальна контора;

особа, що подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Василенко Олексій Васильович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Василенка Олексія Васильовича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Звенигородська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Звенигородська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 96 років померла його рідна баба ОСОБА_3 . Оскільки мати позивача ОСОБА_4 померла раніше своєї матері, то право на частину спадкового майна баби перейшло до нього за правом представлення.

За життя баба позивача складала декілька заповітів, останній був складений 18 жовтня 2019 року в с. Моринці Звенигородського району Черкаської області та посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Кириченко Л.М., зареєстрований у реєстрі за № 122. Відповідно до змісту вказаного заповіту все своє майно ОСОБА_3 заповіла своїй дочці ОСОБА_2 , хоча попередніми заповітами спадкодавець заповідала все майно дочкам та онукам у рівних частинах.

Померла ОСОБА_3 останні роки свого життя мала проблеми із зором та взагалі нічого не бачила, не орієнтувалася в оточуючому просторі, а тому позивач був змушений знайти їй доглядальницю. Також ОСОБА_3 мала проблеми з опорно-руховим апаратом: їй було тяжко пересуватися, а тому протягом всього 2019 року вона перебувала в лежачому положенні, постійно потребувала сторонньої допомоги, яку надавала доглядальниця або позивач коли приїздив в село щоб привезти продукти харчування та ліки. В останні місяці життя ОСОБА_3 взагалі перестала впізнавати оточуючих, погано сприймала все, що відбувалось навколо неї.

Позивач вважає заповіт від 18 жовтня 2019 року нікчемним, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району ОСОБА_5 , яка на думку позивача не мала на це відповідних повноважень.

Вказує, що заповіт від 18.10.2019 року був завчасно надрукований ОСОБА_5 та містить підпис ОСОБА_3 , в той час як остання в зв`язку із фактичною сліпотою була позбавлена можливості прочитати написану інформацію та поставити власноручний підпис в тексті документу без стороннього втручання. Ці обставини ставлять під сумнів законність форми, порядку посвідчення заповіту та свободу волевиявлення спадкодавця. Також в оспорюваному заповіті відсутня вказівка на те, що він складений за місцем проживання ОСОБА_3 та не вказано причини цього.

За наведених підстав позивач просив суд визнати нікчемним заповіт ОСОБА_3 від 18 жовтня 2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області Кириченко Л.М., згідно якого ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та застосувати наслідки нікчемного правочину.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2023 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факт того, що оскаржуваний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та не доведено відсутність вільного волевиявлення заповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Василенко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам викладеним у позовній заяві.

Крім того, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що підпис виконаний на оскаржуваному заповіті вчинений не померлою ОСОБА_3 , а іншою особою, яка в свою чергу і отримувала пенсію останньої після того як у ОСОБА_3 почалися проблеми із зором та опорно-руховим апаратом.

Зазначає, що судом допущені порушення норм процесуального права, що полягають у зволіканні з виготовленням повного тексту вмотивованого судового рішення, а також порушено строки надсилання копії оскаржуваного рішення до ЄДРСР.

Вважає, що суд мав би критично віднестися до довідок виконавчого комітету Моринської сільської ради від 26.05.2020 року як доказів, адже вказані довідки посвідчувалися секретарем виконкому Моринської сільської ради ОСОБА_5 , яка і посвідчувала заповіт померлої ОСОБА_3 і стосовно якої у позивача були обґрунтовані сумніви у законності і правильності вчинення нею нотаріальних дій 18.10.2019 року.

Зауважує, що відповідач не надала жодного належного і допустимого доказу, що у ОСОБА_3 не було проблем із здоров`ям. Однак, в основу оскаржуваного рішення суд поклав докази зі слів відповідача, без документального підтвердження, що прямо суперечить нормам справедливого і неупередженого судочинства.

Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги результати почеркознавчої експертизи та не надав об`єктивної оцінки даному доказу.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу та посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є законним, обгрунтованим, відповідає позиції закону та судовій практиці в аналогічних справах, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши сторін, які з`явились у судове засідання, та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 96 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно виконавчим комітетом Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області 04.01.2020 року, актовий запис № 34 (т.1 а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 є рідним онуком померлої ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04.01.2020 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 30.04.1975 року; копією витягу № 3 від 04.01.2020 року; копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 11.03.2003 року (т.1.а.с. 11-15).

27.08.2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, в якому все своє майно заповіла дочці ОСОБА_2 та онукам ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в рівних долях.

07.09.2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, в якому заповіла частину свого майна дочці ОСОБА_2 та по частині онукам ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (т.1а.с. 17-21).

18.10.2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 122 (т.1 а.с.16).

Згідно з довідками виконавчого комітету Моринської сільської ради від 26.05.2020 року, що були видані на підставі актів депутата сільської ради ОСОБА_7 , ОСОБА_2 з 2015 року без реєстрації постійно проживала зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , вела з нею спільне господарство, доглядала до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та поховала за власні кошти (а.с. 54-57 т. 1).

З довідки лікаря ОСОБА_8 від 31.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 за період з 2009 року по день смерті на поганий зір в Моринську амбулаторію не скаржилась. Когнітивних та інтелектуальних змін до дня смерті в неї не було (т.1а.с. 60).

Згідно з довідкою від 16.11.2019 року причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна серцево-судинна недостатність, ІХС, кардіосклероз атеросклеротичний (т.1а.с. 61).

Відповідно до копії накладної від 16.11.2019 року ОСОБА_2 оплатила ФОП ОСОБА_9 витрати на поховання в сумі 4060 грн. (т.1а.с. 62).

Згідно з висновком експерта № 822/23-23 від 20.07.2023 року рукописний текст (підпис), від імені ОСОБА_3 у заповітах від 07.09.2015 року (у графі «підпис») та від 27.08.2015 року (у графі «підпис») і в оскаржуваному заповіті від 18.10.2019 року (у графі «підпис») виконані різними особами. Рукописний текст (підпис) від імені ОСОБА_3 у книзі реєстрації заповітів з відомостями про посвідчення заповітів Моринською сільською радою від 07.09.2015 року (арк.5 книги для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія № 125 від 07.09.2015 року, нотаріальну дію вчинено для ОСОБА_3 зміст нотаріальної дії - заповіт, у графі «розписка про одержання нотаріально оформленого документа») та від 27.08.2015 року (арк.5 книги для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія за № 119 від 27.08.2015 року, нотаріальну дію вчинено для ОСОБА_3 , зміст нотаріальної дії - заповіт, у графі «розписка про одержання нотаріально оформленого документа») і в записі з графою «розписка про одержання нотаріально оформленого документа», оскаржуваного заповіту від 18.10.2019 року (арк. 91 книги реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія за № 122 від 18.10.2019 р. (нотаріальну дію вчинено для ОСОБА_3 , зміст нотаріальної дії - заповіт) виконані різними особами ( т.1 а.с.189-199).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно зі статтями 1234-1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про нотаріат" у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють зокрема таку нотаріальну дію як посвідчують заповіти (крім секретних).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 розділу І, пунктів 2.1, 2.3, 2.11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат". Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України "Про нотаріат". Посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування (додатки 1-14).

Відповідно до підпункту 5 пункту "б" частини першої статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

З матеріалів справи вбачається, що заповіт 18.10.2019 року було посвідчено секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_5 .

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23), що: 1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України можливості регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21) зазначено про наявність у посадових осіб повноважень посвідчувати заповіт та, відповідно, про чинність заповітів, незважаючи на те, що виконавчі комітети рад не приймали рішень про покладення на таких посадових осіб цих органів функцій щодо вчинення нотаріальних дій. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) не знайшов підстав для відступу від указаних правових висновків.

Враховуючи наведене колегія суддів не може прийняти до уваги твердження апелянта щодо його сумнівів у законності вчинення нотаріальних дій секретарем сільської ради.

Крім того, суд зауважує, що законодавець у Цивільному кодексі України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 761/49151/19 вказано, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту: не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин, не відповідало його волі, тобто, волевиявлення заповідача на складання заповіту було, але як форма вираження внутрішньої волі повністю чи частково не відповідало дійсній волі заповідача.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення цієї норми свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що зміст заповіту не відповідав дійсній волі та волевиявленню заповідача, або хтось в цей момент чи в інший час впливав на її волевиявлення.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що посилання позивача що завчасне друкування заповіту у приміщенні сільської ради, а не під час його укладення за місцем проживання заповідача, свідчить про відсутність вільного виявлення заповідача та свідчить про його нікчемність, оскільки у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №564/1226/16-ц (провадження № 61-1342св18) суд зробив висновок, що виготовлення секретарем сільської ради тексту заповіту заздалегідь не є підставою для визнання його недійсним.

Доводи позивача про те, що позивач мала поганий зір, а тому не могла прочитати заповіт, нічим не підтверджуються, та зводяться до припущень.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що підпис виконаний на оскаржуваному заповіті вчинений не померлою ОСОБА_3 , а іншою особою, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

За клопотанням позивача судом призначалася почеркознавча експертиза, згідно з висновком якої підписи в заповітах від 27.08.2015 року 07.09.2015 року та 18.10.2019 року, а також відповідні підписи в книзі реєстрації нотаріальних дій виконані різним особами.

Згідно дослідницької частини даного висновку експертом вказано, що під час порівняльного дослідження встановлені розбіжності в координації рухів, розлад якої спричинений різними чинниками, серед яких виконання підпису в якихось незвичних умовах, навмисна зміна почерку, вікові зміни почерку, порушення координації рухів, що є характерним для осіб похилого віку. Як вбачається з висновку експертизи, останнім достеменно не встановлено, що підпис в оспорюваному заповіті виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що полягають у зволіканні з виготовленням повного тексту вмотивованого судового рішення, а також порушенні строків надсилання копії оскаржуваного рішення до ЄДРСР, оскільки наведене не впливає на правильність вирішення спору у справі, а є підставою для поновлення процесуальних строків при оскарженні судового рішення.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення без змін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Василенка Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 27 червня 2024 року.

Судді