У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 759/20509/23

провадження № 61-4595ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт його перебування в зоні бойових дій з 23 серпня 2022 року по 01 жовтня 2022 року; встановити юридичний факт його участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (бойових дій) з 23 серпня 2022 року до 01 жовтня

2022 року.

25 жовтня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1

14 лютого 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду від 25 жовтня 2023 року залишено без змін.

29 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 жовтня

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, в якій просить їх скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм процесуального права. Судами залишено поза увагою те, що заявник не має на меті отримання статусу учасника бойових дій, він має на меті визначити соціальні гарантії, які полягають в суспільному визнанні самого факту перебування його в зоні бойових дій та його безпосередньої участі у запобіганні збройної агресії з боку російської федерації стосовно України, що знаходиться в моральній площині. Суд не мав правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,

3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18)).

Убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його участі в бойових діях у зв`язку з військовою агресію російської федерації проти України (бойових дій) з 23 серпня 2022 року до 01 жовтня

2022 року.

Судами встановлено, що заявнику встановлення факту його участі в бойових діях у зв`язку з військовою агресію російської федерації проти України (бойових дій) необхідно для надання йому статусу учасника бойових дій.

Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду) встановлено перелік осіб, які належать до учасників бойових дій.

Згідно із пунктом 20 частини 1 статті 6 Закону учасником бойових дій визначено осіб, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції (далі - АТО), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі в АТО чи в забезпеченні її проведення, а також райони АТО визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.

На виконання вимог цієї норми Закону Кабінетом Міністрів України постановою від 20 серпня 2014 року № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який визначає процедуру надання зазначеного статусу вказаним особам та категорії таких осіб (далі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 Порядку (у редакції, чинній на час звернення

ОСОБА_1 до суду) встановлено, що статус учасника бойових дій надається, серед інших, особам, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування згідно з переліком, визначеним Антитерористичним центром при Службі безпеки України (далі - СБУ) та Генеральним штабом Збройних Сил, були включені до складу Збройних Сил, Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС), Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Пунктом 4 Порядку визначено перелік документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій.

Абзацом 1 пункту 5 Порядку визначено, що рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Міністерстві юстиції України, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Офісі Генерального прокурора, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Державній фіскальній службі (далі - комісії), - стосовно осіб, зазначених в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, відсутнє судове рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення).

Апеляційний суд встановив, що у своїй заяві ОСОБА_1 не зазначив мету встановлення факту, питання про який ним порушено, а в апеляційній скарзі посилається на те, що метою встановлення такого факту є визначення соціальних гарантій, а не отримання статусу учасника бойових дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 233/2929/17 (провадження № 14-284цс19) за заявою про встановлення факту участі заявника у бойових діях із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України та безпосередньої участі в АТО для отримання статусу учасника бойових дій вказано, що з аналізу норм Порядку № 413 та Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 7 травня 2015 року № 200 (далі - Положення), встановлення факту участі особи в АТО є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, у тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій. Під час вирішення комісією питання про надання особі статусу учасника бойових дій підлягають дослідженню ті самі обставини, на які заявник послався, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту його участі у бойових діях.

Розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функцій, покладених на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. При цьому вказано, що заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в інший спосіб. Адже в силу положень Порядку № 413 та Положення показання певних осіб, визначених ними, входить до переліку документів, які підтверджують участь у бойових діях, та надаються до відповідної комісії для підтвердження такої участі.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що заява про встановлення факту участі заявника у бойових діях та безпосередньої участі в АТО не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавство передбачає позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій, визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19 (провадження № 14-481цс19) за заявою про встановлення факту безпосередньої участі заявника у проведенні АТО та бойових діях зроблено висновок про те, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, встановлення факту безпосередньої участі заявника у бойових діях є складовою процесу надання йому статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії), і лише у випадку відмови у наданні такого статусу особа має право звернутися до суду для оскарження рішення комісії.

Висновки судів про відмову у відкритті провадження у справі на підставі

пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у зв`язку з тим, що законодавством встановлено позасудовий порядок отримання статусу учасника бойових дій, а розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію, ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Верховний Суд висновує, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду

від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 14 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В .В. Пророк