АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/928/24

провадження 822/587/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Собчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецька обласна прокуратура,

апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Зазначав, що з 05 травня 1996 року по 13 квітня 2011 року перебував на посаді генерального директора КП МТК «Калинівський ринок». 27 серпня 2011 року щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.4 ст.368 КК України, ст.15, ч.3 ст.368 КК України та об`єднано в одному провадженні у справі №О-119029, 29 серпня 2011 року слідчим у кримінальній справі №О-119029 було ухвалено постанову про притягнення його, як обвинуваченого за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України.

У подальшому, кримінальну справу №О-119029 було скеровано до Шевченківського районного суду м. Чернівці.

Вину у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень він не визнавав.

У межах справи щодо нього також було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався.

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу прокурора на виправдувальний вирок суду від 26 лютого 2021 року залишено без задоволення, а вирок суду- без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без змін.

Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом з 16 квітня 2011 року по 31 серпня 2021 року, тобто 124 місяці 15 днів, з яких перебував під вартою 24 місяці 14 днів.

Сумарний час перебування його під дією кримінально-процесуальних норм та обтяжень, пов`язаних з притягненням до кримінальної відповідальності становить 137 місяців 13 днів, а відтак, вважав, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та у результаті пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків.

Вказував на те, що за час перебування його під слідством та судом було повністю зруйновано його соціальні та ділові зв`язки, втрачено напрацьовані інвестиційні проекти. Йому штучно обмежено доступ до пенсійного забезпечення, оскільки з його трудового стажу викреслено 137 місяців 13 днів.

Просив суд, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування моральної шкоди 7 026 099 гривень 99 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 996 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач незаконно перебував під слідством органів досудового слідства, прокуратури, а саме 124 місяці 15 днів, у результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду зазнав моральних страждань, що призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, його нормальних життєвих зв`язків.

Суд визначив розмір моральної шкоди у сумі 996 000 гривень, як такої, що відповідає засадам розумності, співмірності та справедливості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області

Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2024 року в частині задоволення позову скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення про часткове задоволення позову, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, окремі процесуальні дії були здійснені працівниками УМВС України в Чернівецькій області, а Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області не є правонаступником УМВС України в Чернівецькій області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в цій частині.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення про часткове задоволення позову, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, обґрунтовуючи висновок про необхідність застосування мінімального, гарантованого законом розміру відшкодування, суд послався на те, що не вбачає підстав для застосування підвищеної ставки для визначення розміру моральної шкоди, зокрема з тих підстав, що за час перебування під слідством та судом відшкодуванню підлягає моральна шкода саме за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а не окремо вчинену у межах досудового розслідування чи судового розгляду процесуальну дію, що обмежувала права заявника, чи окремо застосований захід забезпечення кримінального провадження.

Судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не було враховано глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, наявність протягом майже 11 років перешкод в реалізації життєвих планів, неправильно застосовано норми ч. 3 ст.13 Закону № 266/94-ВР, ст. 1176 ЦК України.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом неправильно застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року № 686/2373/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 10 березня 2021 року у справі № 638/509/19, що призвело до безпідставною обмеження судом першої інстанції суми, заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Також поза увагою та оцінкою суду залишились обставини, які впливають на визначення розміру відшкодування моральної шкоди, саме те, що позивач незаконно перебував під слідством та судом 16 квітня 2011 року (дата затримання особи в порядку ст. 106 КПК України) по 31 серпня 2021 року (дата набрання законної сили виправдувального рішення), що складає 124 місяці 15 днів, з яких під вартою 24 місяці 14 днів.

Загальний час перебування позивача під дією норм кримінального судочинства ( до дати ухвалення постанови Верховного суду) становить 137 місяців 13 днів.

Узагальнені доводи та заперечення Державної казначейської служби України

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема, посилається на те, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач має зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Державна казначейська служба України у відзиві також зазначає, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Суд, визначаючи розмір відшкодування, має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Узагальнені доводи та заперечення Чернівецької обласної прокуратури

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецька обласна прокуратура просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема, посилається на те, що апелянт навів перелік факторів заподіяння йому моральної шкоди (глибокі фізичні, душевні, психічні страждання та хвилювання через, що погіршилось його здоров`я та можливість реалізації своїх звичок та бажань, втручання у приватне життя, порушення нормальних життєвих зв`язків), однак фактичних доказів, які підтверджують вказані обставини, не надав.

Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у розмірі 996 000 гривень, правильно врахував душевні та психологічні страждання, яких зазнав ОСОБА_1 , можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі та оцінив наведені обставини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

15 квітня 2011 року прокуратурою Чернівецької області було порушено кримінальну справу №О-119029 щодо ОСОБА_1 за ст.368 ч.3 КК України.

16 квітня 2011 року ОСОБА_1 було затримано (а.с.34).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2011 року за поданням слідчого щодо ОСОБА_1 було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, термін якого 15 червня 2011 року було продовжено до 16 серпня 2011 року (а.с.46-47).

27 серпня 2011 року проти позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.4 ст.368 КК України, ст.15, ч.3 ст.368 КК України, та об`єднано в одному провадженні у справі №О-119029 (а.с.49).

29 серпня 2011 року слідчим у кримінальній справі №О-119029 було ухвалено постанову про притягнення ОСОБА_1 , як обвинуваченого за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України.

У подальшому, кримінальну справу №О-119029 було скеровано до Шевченківського районного суду м. Чернівці.

Увесь час досудового слідства та розгляду справи судом позивач перебував під вартою. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 серпня 2012 року у справі №1-31, яка набрала законної сили 29 листопада 2012 року, кримінальну справу №О-119029 було за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового судового розслідування. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 змінено, звільнено з під варти під заставу в розмірі 250000 гривень, в залі суду (а.с.53-55).

Однак, постанова суду від 07 серпня 2012 року в частині негайного звільнення його з-під варти не була виконана, оскільки позивача було повторно затримано в залі суду за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, у справі №О119012. (а.с.56).

Кримінальна справа №О119012 щодо позивача була порушена 07 серпня 2012 року, у межах якої щодо ОСОБА_1 постановою суду від 22 серпня 2012 року також було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався (а.с.71-73). 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.5 ст.191 КК України (а.с.121-125).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 лютого 2013 року термін тримання під вартою позивача було продовжено до 07 квітня 2013 року з правом внесення застави в сумі 250000 гривень (а.с.126-127).

У лютому 2013 року кримінальне провадження №0000188 за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3 КК України щодо ОСОБА_1 було скеровано до Садгірського районного суду м. Чернівці з обвинувальним висновком.

Кримінальне провадження №000000007 за ст.364 ч.2, п.2 ст.15, ст.368 ч.2, ст.368 ч.3 КК України після додаткового розслідування також було спрямовано до Садгірського районного суду м. Чернівці.

30 квітня 2013 року позивача було звільнено з під варти під заставу (а.с.132). Отже, він перебував під вартою з 16 квітня 2011 року по 30 квітня 2013 року, тобто 24 місяці 14 днів.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2013 року зазначені вище кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження у справі №726/574/13.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2015 року його було виправдано за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України за відсутністю в його діях складу вказаних порушень.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30.12.2015 року виправдувальний вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.02.2015 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано (а.с.134-161).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26 лютого 2021 року залишена без задоволення, а вирок суду - без змін (а.с.162-189).

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишено без змін (а.с.190-199).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області слід залишити без задоволення.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадку, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 (провадження № 61-6796св23) зазначено, що: «статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 (провадження № 61-6796св23) зазначено, що: «відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

Відповідний правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 (провадження № 61-2271св22).

У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування шкоди, завданої позивачу як громадянинові, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, незаконного застосування запобіжного заходу, що обмежувало та порушувало права громадянина, з тих підстав, що має місце передбачений законом випадок, який надає позивачу таке право, а саме, виправдувальний вирок в силу недоведеності висунутого обвинувачення.

15 квітня 2011 року прокуратурою Чернівецької області було порушено кримінальну справу №О-119029 щодо ОСОБА_1 за ст.368 ч.3 КК України.

16 квітня 2011 року ОСОБА_1 було затримано (а.с.34).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 квітня 2011 року за поданням слідчого щодо ОСОБА_1 було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, термін якого 15 червня 2011 року було продовжено до 16 серпня 2011 року (а.с.46-47).

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 серпня 2012 року у справі №1-31, кримінальну справу №О-119029 було за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового судового розслідування. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 змінено, звільнено з під варти під заставу в розмірі 250000 гривень, в залі суду (а.с.53-55).

Однак, постанова суду від 07 серпня 2012 року в частині негайного звільнення його з-під варти не була виконана, оскільки позивача було повторно затримано в залі суду за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, у справі №О119012. (а.с.56).

Кримінальна справа №О119012 щодо позивача була порушена 07 серпня 2012 року, у межах якої щодо ОСОБА_1 постановою суду від 22 серпня 2012 року також було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався (а.с.71-73).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 лютого 2013 року термін тримання під вартою позивача було продовжено до 07 квітня 2013 року з правом внесення застави в сумі 250000 гривень (а.с.126-127).

30 квітня 2013 року позивача було звільнено з під варти під заставу (а.с.132). Отже, він перебував під вартою з 16 квітня 2011 року по 30 квітня 2013 року, тобто 24 місяці 14 днів.

Справа неодноразово розглядалася судами, остаточним вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 лютого 2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано (а.с.134-161).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26 лютого 2021 року залишена без задоволення, а вирок суду - без змін. Вказані рішення суду набрали законної сили.

Отже, початок перебування позивача під слідством та судом слід обчислювати з 15 квітня 2011 року (порушення кримінальної справи ), а дата закінчення - 31 серпня 2021 року (дата набрання вироком суду першої інстанції законної сили після апеляційного перегляду).

Таким чином, загальний термін перебування під слідством та судом, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності становить 124 місяці 15 днів, з яких він перебував під вартою 24 місяці 14 днів (з 16 квітня 2011 року по 30 квітня 2013 року).

У той же час, на переконання апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає тим критеріям, які підлягають урахуванню при визначенні такого відшкодування.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Колегія суддів зауважує, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Зокрема, судом не в повній мірі врахована тривалість вимушених змін у житті позивача, судова практика в частині визначення розміру відшкодування та практика ЄСПЛ, який з-поміж іншого, також звертає увагу в цій категорії справ на відсутність ефективного розслідування.

Ураховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного періоду ( 124 місяці 15 днів) - під слідством та судом, з яких він перебував під вартою 24 місяці 14 днів (з 16 квітня 2011 року по 30 квітня 2013 року), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення його стану здоров`я, погіршення відносин з оточуючими людьми та втрати ділової репутації, вимушеність зазнавання ним значних обмежень в правах та свободах, гарантованих Конституцією України, вимушеність докладання ним значних зусиль щодо відновлення своїх прав, що потягло за собою значні ускладнення в житті не тільки позивача, а і його родини; встановлення судами абсолютної недоведеності з боку органів досудового слідства та прокуратури обставин вчинення ним діяння, що йому інкриміновано, а також характеру пред`явленого обвинувачення; суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне збільшити розмір морального відшкодування з 966 000 гривень до 5 000 000 гривень, що в повній мірі є пропорційним та достатнім для компенсації позивачу спричинених негативних наслідків морального характеру.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що моральна шкода повинна нараховуватися за період з 16 квітня 2011 року (день його затримання) по 28 вересня 2022 року (день постановлення рішення Верховним Судом), тобто 137 місяців 13 днів, виходячи з наступного.

У рішенні від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України вказав, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення

Як зазначено вище, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

За відсутності рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого щодо витребування під час досудового розслідування (до оголошення підозри) вищевказаної інформації чи встановлення у такому рішенні факту незаконного вчинення процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, у позивача не виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом № 266/94-ВР.

Також з урахуванням викладених вище положень статей 532, 533 КПК України, а також те, що вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці, яким ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ухвалою Івано- Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року був залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування щодо нього завершеним.

Отже, посилання позивача на те, що дата закінчення перебування під судом та слідством є 28 вересня 2022 року (день постановлення ухвали Верховним Судом) є безпідставними, оскільки такі його твердження суперечать чинному законодавству та усталеній практиці.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про те, що вони є неналежними відповідачами з огляду на таке.

За правилами ч. 1 та 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

16 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою постановив утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в Чернівецькій області, та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС, зокрема, УМВС України в Чернівецькій області.

Згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УМВС України в Чернівецькій області припинено 15 вересня 2023 року, про що свідчить запис 1 15005084 про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

У постановах від 20 лютого 2019 у справі №826/16659/15 та від 13 березня 2019 у справі №524/4478/17 Верховний Суд констатував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновити порушені права до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншому/іншим державному/державним органу/органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому, чи внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Відповідну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі №2а-23895/09/1270.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.10.2019 у справі №812/1408/16, особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їх правонаступників.

Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №9901/348/19.

Згідно з пунктом 51 Рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі Чуйкіна проти України (Chuykina v. Ukraine) (заява №28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих.

У постанові від 11 лютого 2021 року у справі №826/9815/18 Верховний Суд, з-поміж іншого, констатував, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Водночас такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації. У зв`язку із цим Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого: якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема передачі відповідним розпорядчим актом його адміністративної компетенції іншому/іншим суб`єкту/суб`єктам владних повноважень; якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони суб`єкта владних повноважень.

Тож підстави для правонаступництва у цих правовідносинах виникли саме з моменту державної реєстрації припинення УМВС України в Чернівецькій області. Проте це не змінює тієї обставини, що правонаступником ліквідованого УМВС України в Чернівецькій області є саме той орган, до якого перейшла адміністративна компетенція суб`єкта владних повноважень, що припинився.

За таких обставин, необхідно проаналізувати і співставити функції та завдання, які виконувала міліція і які наразі виконують МВС України та Національна поліція.

Так, нормами статей 1, 2 Закону України від 20.12.1990 №565-XII «Про міліцію» передбачалось, що міліція це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Основними завданнями міліції було, з-поміж іншого: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень.

Своєю чергою, приписами статей 1, 2 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є, зокрема, надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Поряд із цим, згідно з Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

На підставі співставлення завдань та функцій цих трьох органів можна дійти висновку про те, що МВС України є органом влади, який формує державну політику у сфері, зокрема забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. У той же час, реалізація державної політики у вказаній сфері належить до компетенції Національної поліції, а до цього відповідні завдання та функції держави покладалися на міліцію.

Отже, правонаступником прав та обов`язків ліквідованого УМВС України в Чернівецькій області, ураховуючи правовий статус, обсяг повноважень і принцип територіальності, є відповідний територіальний орган Національної поліції, а саме ГУНП в Чернівецькій області.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, а в решті-залишенню без змін.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2024 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінити з 966 000 гривень до 5 000 000 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 01 липня 2024 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н. К. Височанська

Н. Ю. Половінкіна