КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5504/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,

установив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, в якому просила стягнути на її користь з АТ КБ «Приватбанк» 1221235,01 доларів США, які складаються з 21143,84 доларів США трьох відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 1799,58 доларів США по вкладу по ставці «на вимогу» та ч. 5 ст. 1061 ЦК України, 1198291,59 доларів США пені згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

При цьому позивач просила звільнити її від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору було відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, та рекомендовано останній сплатити судовий збір відповідно до змісту позовних вимог та вимог ЗУ «Про судовий збір» та подати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до змісту позовної заяви між сторонами вже були припинені відносини які регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів» і в даному випадку відносини регулюються договірним правом, а тому позивач не є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

28 серпня 2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» надійшло клопотання ОСОБА_1 про повернення позовної заяви позивачеві.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року, позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів - повернуто позивачу.

Роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На вказану ухвалу, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд протиправно послався на те, що позивач начебто подав заяву про повернення позовної заяви, що суперечить дійсності і є порушенням процесуального права.

У дійсності, позивач у своїй заяві, поданій через систему «Електронний суд» заявляв, що не згоден із залишенням позовної заяви без руху на підставі несплати судового збору і має намір цей висновок суду оскаржити в апеляційному порядку.

Проте, оскільки ухвали про залишення позовної заяви без руху не підлягають окремому оскарженню в апеляційному порядку, позивач просив у своєму клопотанні суд не затягувати з винесенням ухвали про повернення суду позовної заяви, адже ухвалу про залишення позову без розгляду позивач отримав 22 червня 2023 року, а пізніше також бачив її оприлюдненою з 27 червня 2023 року.

Проте, протягом майже двох місяців, суд зволікав з винесенням ухвали про повернення позову чим перешкоджав позивачу у здійсненні права на апеляційне оскарження висновку щодо звільнення від судового збору.

Таким чином, звертає увагу на те, що позивач не відкликав позовної заяви та не просив її повернути, а просив суд лише припинити затягування процесуальних строків і інформував суд, що не має наміру «усувати недолік позовної заяви» сплачувати судовий збір, як того вимагала ухвала про залишення позову без руху.

Отже, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року прийнята з порушенням норм процесуального права також і в частині посилання на п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та мотивування тим, що начебто позивач подав заяву про відкликання позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві, суд першої інстанції керувався вимогами п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, за приписами якої, заява повертається у випадках, коли до постановлення ухвали про відкриття провадження від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви.

Оскільки до відкриття провадження у справі позивач звернувся до суду із заявою про повернення позовної заяви, у суду першої інстанції відсутні були правові підстави для відмови в задоволенні зазначеної заяви.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом зазначеної норми особа, яка звертається до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів, повинна дотриматися встановленого цивільним процесуальним кодексом порядку, в тому числі щодо форми, змісту позовної заяви, сплати судового збору, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору було відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, та рекомендовано останній сплатити судовий збір відповідно до змісту позовних вимог та вимог ЗУ «Про судовий збір» та подати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

Копію ухвали було направлено на зазначену у позовній заяві адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , однак поштове відправлення повернулося на адресу суду за закінченням встановленого терміну зберігання.

При цьому, відповідно до відтиску на конверті, він був повернутий до суду 19 серпня 2023 року.

Разом з цим, 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала клопотання про повернення позовної заяви, яка була зареєстрована судом 28 серпня 2023 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Таким чином, скориставшись своїм процесуальним правом, позивач ОСОБА_1 просила повернути їй позовну заяву, оскільки нею не усунуто недоліки позову, залишеного без руху ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року, з якою вона категорично не погоджується, однак не мала можливості оскаржити її, оскільки така ухвала не оскаржується окремо від рішення суду, про що зазначено у статті 353 ЦПК України.

Надаючи оцінку даним доводам позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються.

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги.

Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Судові витрати складаються зсудового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат (пункт 13 частини першої статті 353 ЦПК України).

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11).

Тлумачення пункту 13 частини першої статті 353, статті 133 ЦПК України та інших норм процесуального законодавства, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що визначення розміру судових витрат охоплює собою, в тому числі, й визначення розміру судового збору, якій підлягає сплаті позивачем в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Тому ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху в якій визначено розмір судового збору щодо вирішення питання про повернення судового збору може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року (справа №760/9685/22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про залишення її позовної заяви без руху в частині необхідності сплати судового збору, мала можливість її оскаржити в апеляційному порядку, а не просити суд повернути позовну заяву для подальшого її оскарження в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про порушення судом норм процесуального права, а відтак відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування правильної по суті ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба