П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2024 року місто Київ

справа № 761/10254/22

провадження №22-ц/824/6169/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Стрельнік Анастасією Юріївною,

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 3 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років.

Позов обґрунтовано тим, що 16 вересня 2017 року між сторонами укладено шлюб. Від спільного подружнього життя з відповідачем мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони проживали разом, мали спільні інтереси та погляди на життя, однак згодом почали віддалятися один від одного. На даний час шлюбні стосунки припинені, сторони перестали вести спільне господарство та проживають окремо один від одного. Дитина проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Домовленості щодо сплати аліментів з відповідачем не досягнуто, а у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина відповідач не надає. Позивач потребує матеріального утримання від відповідача, оскільки не має можливості працювати через необхідність доглядати малолітнього сина. Стверджує, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі оскільки він працездатний, має задовільний стан здоров`я та інших осіб на утриманні не має.

Просила стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача аліменти на її користь у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку, щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 3 лютого 2021 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народився у м.Антрацит, Луганської області, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 9 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народився у м.Антрацит, Луганської області, аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно з 9 жовтня 2020 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стрельнік А.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 9 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим з підстав неповноти та неправильності встановлення обставин, що мають значення для справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, формально підійшов до вивчення фактичних обставин справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що позов про стягнення аліментів був поданий за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача на підставі ч.1 ст. 27 ЦПК України.

Позивач ввела суд в оману, оскільки квартира АДРЕСА_1 , де було зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , - продана 15 грудня 2018 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Тобто додаток до позовної заяви, а саме: витяг з Єдиного державного демографічного реєстру про те, що станом на 8 листопада 2016 року зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 було за адресою: АДРЕСА_2 втратив свою чинність, що остання підтвердила зазначаючи свої адреси у позові.

Позивач скористалася тим, що ОСОБА_2 на момент звернення позивача до суду не змінив адреси реєстрації внутрішньо-переміщеної особи, щоб звернутися саме до Дніпровського районного суду м.Києва, де певний період позивач працювала секретарем судового засідання.

Позивач подала клопотання начебто написане відповідачем, де зазначила, що він не заперечує проти задоволення позову.

Відповідачу ОСОБА_2 не надходили будь-які судові повістки, смс повідомлення, а в подальшому і рішення суду, крім того матеріали справи не містять інформації щодо надсилання судом таких повідомлень.

ОСОБА_2 випадково дізнався про оскаржуване рішення суду, оскільки позивач втратила оригінал виконавчого листа та звернулась до суду з відповідною заявою. Відповідачу надійшло повідомлення в додатку "Дія" про те, що 16 травня 2023 року о 14:30 судом буде розглядатися питання видачі дублікату виконавчого листа.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стрельнік А.Ю., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає, що ОСОБА_2 не мав можливості надати відзив на позовну заяву, оскільки не був належним чином повідомлений про судовий розгляд даної справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками та будь-які судові повідомлення не отримував, а тому його було позбавлено права на справедливий суд.

ОСОБА_2 ніяк не міг погодитись на повне задоволення позовних вимог позивачки, оскільки має ще одного сина від першого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на якого сплачує аліменти за рішенням суду, що підтверджує наявність виконавчого провадження № НОМЕР_3 відкритого 27 березня 2018 року.

Позивачу добре було відомо про перший шлюб ОСОБА_2 та про наявність сина ОСОБА_6 , оскільки був період, коли вони разом проводили час.

ОСОБА_2 з грудня 2022 року офіційно працевлаштований та працює найманим працівником у фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 та отримує заробітну плату, з якої вже відраховуються аліменти на утримання першого сина ОСОБА_6 ..

Відповідач не переховується, готовий виконувати свої батьківські обов`язки з утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , але з врахування всіх обставин справи та на підставі законного судового рішення.

21 квітня 2023 року ОСОБА_2 змінив місце реєстрації свого місця проживання, та зареєстрував його, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, з врахуванням вище вказаних обставин суд першої інстанції не в повній мірі дослідивши матеріали справи та оцінивши надані лише позивачем докази, деякі з яких мають ознаки підроблення, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів з відповідача, оскільки позивач, як колишній співробітник Дніпровського районного суду м.Києва приховала важливі обставини справи.

Більше того, ОСОБА_1 не було надано доказів, що малолітній син ОСОБА_5 зареєстрований разом із нею, що є не менш важливою обставиною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гарницький П.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.

Відповідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи, 2) що виникають з трудових відносин, 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Частиною 4 п.1 ст. 274 ЦПК України порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - пункт 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 277 ЦПК України).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, де зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначений в судове засідання на 9 грудня 2020.

Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали. Ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу (ч.2,4, 5 ст. 187 ЦПК України).

Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет (ч.1, 2 ст. 190 ЦПК України).

У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку (ч.1,2 ст. 191 ЦПК України).

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про вчинення відповідної процесуальної дії може свідчити розписка. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

За правилом частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Разом з тим, доказів отримання відповідачем ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками до неї, а також судових повісток, матеріали справи не містять і, відповідно, сторона відповідача не мала можливості ознайомитися з доводами позовної заяви і надати суду свої заперечення проти цих доводів.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130, 223 ЦПК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Неповідомлення судом учасника справи про розгляд справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

З огляду на наведене, та зважаючи на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без участі відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції не враховує заяву ОСОБА_2 про те, що останній не заперечує проти позовних вимог (а.с.48), виходячи з такого.

Диспозитивність цивільного судочинства передбачає можливість учасників справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зокрема право відповідача визнати вимогу позивача на будь-якій стадії розгляду справи до ухвалення судом рішення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Зважаючи на те, що перебіг судового засідання не фіксувався технічними засобами, в заяві ОСОБА_2 , датованої 3 лютого 2021 року, відсутні посилання на роз`яснення йому наслідків визнання позову, перевірити виконання судом першої інстанції вимог ч.2 ст.206 ЦПК України не виявляється можливим.

Сторони зареєстрували шлюб 16 вересня 2017 року, про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблений відповідний актовий запис за № 2856 (а.с. 15).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Встановлено, і не заперечується сторонами, що на день розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо один від одного, дитина залишилась проживати разом з матір`ю.

Крім цього судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від іншого шлюбу.

Так, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 листопада 2017 року і до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду від 19 березня 2018 року залишено без змін.

З листопада 2022 року ОСОБА_2 працює найманим працівником у ФОП ОСОБА_7 та отримує заробітну плату.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною другою статті 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За загальним правилом, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтями 182, 183 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

ОСОБА_2 є працездатною особою молодого віку, має задовільний стан здоров`я, може працювати і належним чином утримувати дитину, будь - яких доказів протилежного суду не надано.

Встановивши, що син сторін проживає разом з матір`ю, ОСОБА_2 , є батьком малолітнього ОСОБА_5 , відповідно зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати свою дитину, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення гармонійного розвитку, освіти, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають сумнівів.

Такими самими загальновідомими та загальнозрозумілими обставинами є те, що внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації до України та воєнних дій, які тривають на час апеляційного розгляду справи, купівельна спроможність населення України значно знизилася, що має наслідком, серед іншого, додаткові матеріальні труднощі в забезпеченні належного утримання дітей.

Маючи на своєму утриманні малолітню дитину, позивач поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і її виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію її життя.

Посилання представника відповідача на те, що відповідач ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, не є тією обставиною, що звільняє його від обов`язку утримувати свого малолітнього сина.

Аналізуючи доводи сторін та надані суду докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що обґрунтованим є стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки такий розмір відповідатиме інтересам дитини та не порушуватиме права кожного зі сторін.

Крім цього, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу про стягнення аліментів на її утриманні до досягнення сином трьох років, яка підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).

Відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 ).

Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина мешкає разом із матір`ю, позивачка потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.

Відповідач є працездатною особою і спроможній платити аліменти на утримання дружини, яка проживає зі спільною дитиною, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що дитина проживає разом з нею, є безпідставними, оскільки для задоволення вимоги про стягнення аліментів подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу матері, з якою проживає дитина, суду не надано.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що істотні обставини, які б унеможливлювали виконання належним чином відповідачем своїх обов`язків щодо утримання дружини, з якою проживає малолітня дитина, відсутні, оскільки відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, має обов`язок щодо утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, а тому підлягають стягненню з ОСОБА_2 аліменти на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 1/10 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 9 жовтня 2020 року до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку. Визначаючи розмір аліментів саме в такій частці, колегія суддів враховує, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі частини від усіх видів заробітку.

Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Із поданим відзивом на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 - адвокатом Гарницьким П.П. було заявлено клопотання про стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи в апеляційному суді у розмірі 20 000 грн. (а.с.234-236)

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону №5076-VI).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34,37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Адвокатом Гарницьким П.П. надано угоду (договір) про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №38 від 25 січня 2023 року на суму 20 000 грн., попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. у апеляційній інстанції у справі №755/14928/20, копію ордеру серії АІ № 1480580 від 19 жовтня 2023 року.

Пунктом 4.1 договору про надання правничої допомоги визначено, що оплата (гонорар) за надання правової допомоги клієнту - ОСОБА_1 встановлена у твердій грошовій сумі у розмірі 20 000 грн.

За попереднім розрахунком наданим суду апеляційної інстанції, визначено, що за попередньою домовленістю між адвокатом та клієнтом, година роботи адвоката становить 3500 грн. Також зазначено, що адвокатом проведено роботу з попереднього опрацювання матеріалів - витрачено 1 годину часу; опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - витрачено 3 години часу; підготовку процесуальних документів по справі (складання відзиву, тощо), участь у судових засіданнях в режимі відео конференції при необхідності - витрачено 6 годин часу. Загальна вартість послуг на правову допомогу складає 35 000 грн., однак, у відповідності до договору від 17 жовтня 2023 року вартість за надані послуги адвокатом були визначені у твердій (фіксованій) сумі - 20 000 грн.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн. за складання відзиву на апеляційну скаргу не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи (про стягнення аліментів, яка розглядалась у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін), обсяг наданих адвокатських послуг (складання відзиву на апеляційну скаргу, яка є аналогічною доводам позовної заяви) з урахуванням часу здійснення представництва.

Враховуючи фактичні обставини справи, керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності до предмета спору (ч.3 ст. 141 ЦПК України), а також враховуючи критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, до 3000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позивач на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" була звільнена від сплати судового збору за подання позову до суду, то такий підлягає стяганню з відповідача ОСОБА_2 на користь держави.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України,

- суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_2 , подану адвокатом Стрельнік Анастасією Юріївною, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 3 лютого 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народився у м. Антрацит, Луганської області, РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 9 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народився у м. Антрацит, Луганської області, аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/10 частки від заробітку (доходу) щомісячно з 9 жовтня 2020 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що народився у м. Антрацит, Луганської області, РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1681, 60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус