Ухвала

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/58333/16-ц

провадження № 61-7535ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька Оксана Петрівна, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька О. П., про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що матір позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років. Після смерті залишилася квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак було з`ясовано, що 29 серпня 2016 року (за два дні до смерті) його матір подарувала вказану квартиру його зведеній сестрі - відповідачу ОСОБА_1 . Цей договір дарування було посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П.

Пзивач вважав недійсним договір дарування, оскільки мати, за його словами, була людиною похилого віку, хворіла рядом хронічних захворювань, постійно перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому на час складання договору дарування, що оспорюється, вона взагалі не розуміла значення своїх дій і не мала можливості керувати ними або була в цьому значно обмежено.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

висновок колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13 липня 2018 року № 461 є неповним та відповідно до статті 79, 80 ЦПК України суд першої інстанції вважав, що даний висновок є недостатнім та недостовірним, оскільки при проведенні судово-психіатричної експертизи, експертом не досліджувалася медична карта амбулаторно хворої ОСОБА_4 з КМПНЛ № 2, не досліджувалися пояснення нотаріуса Маковецької О. П . При проведенні експертизи, не було вжито усіх можливих заходів для отримання медичної карти амбулаторно хворого ОСОБА_4 з КМПНЛ № 2, в той час, як підекспертна відвідувала КМПНЛ № 2 і їй там надавалася амбулаторна психіатрична допомога. Зокрема, у відповіді КМПНЛ № 2 йшлося про те, що ОСОБА_4 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала. За таких обставин, не витребувано повних відомостей про перебування ОСОБА_4 не тільки під наглядом, але і про проведення їй будь-яких психіатричних оглядів та надання амбулаторної психіатричної допомоги в КМПНЛ № 2. Не з`ясовано питання про перебування ОСОБА_4 на наркологічному обліку;

03 листопада 2019 року фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи Каніщевим А. В. було складено висновок № 8, у якому він зазначив, що висновок судово-психіатричного експерта від 13 липня 2018 року № 461 відносно ОСОБА_4 складений з істотним порушенням нормативних та методичних вимог. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не отримана медична карта амбулаторного хворого з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, не перевірені дані щодо наркологічного обліку під експертної, не досліджувалися пояснення нотаріуса Маковецької О. П. стосовно психічного стану під експертної на період, що цікавить суд. Диференційна діагностика проведена неповно. Аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору. Діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку та посвідчений 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 на момент вчинення оспорюваного договору дарування від 29 серпня 2016 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, отже правочин на підставі статті 225 ЦК України є недійсним;

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними;

суд першої інстанції дав невірну оцінкам доказам, дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, а саме висновком судово-психіатричного експерта від 13 липня 2018 року № 61, що під час вчинення ОСОБА_4 оспорюваного правочину, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Судово-психіатрична експертиза була проведена на основі всіх письмових доказів, що містились в матеріалах справи, а також відповідно до вимог ЦПК України сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та повідомив експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок;

апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до уваги висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи Каніщева А. В. від 03 листопада 2019 року стосовно проведення наукової оцінки висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 13 липня 2018 року № 461. Оскільки як вказано у самому висновку фахівця - експерта Каніщева А. В. він є науковою оцінкою на предмет дотримання нормативних та методичних вимог при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 13 липня 2018 року № 461 відносно ОСОБА_4 . Навіть надаючи наукову оцінку експерт Каніщев А. В. не зазначив про порушення експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи конкретного пункту конкретного нормативно-правового акту, а лише посилався на істотне порушеннями нормативних та методичних вимог, неповний обсяг дослідження, відсутність аргументації. Отже, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що зазначений висновок експерта Каніщева А. В. не може бути віднесений до письмових доказів (висновків спеціалістів).

ОСОБА_1 20 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року (повне судове рішення складено 18 квітня 2024 року).

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 11 червня 2024 року подано матеріали на усунення недоліків, зокрема уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у зв`язку з тим, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо неможливості урахування висновку експерта, який ґрунтується на документах, які відсутні у матеріалах справи.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставу касаційного оскарження судового рішення. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат