ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5885/24 Справа № 235/1436/24 Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Назаренко Г.В. у місті Покровську Донецької області та повне судове рішення складено 26 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі ТОВ «Краснолиманське») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 27.02.2018 по 10.02.2020, звільнений на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

При звільненні підприємство не провело з ним повний остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати, як це передбачено ст.116 КЗпП України, внаслідок чого виникла заборгованість із заробітної плати.

15.01.2024, засобами електронного зв`язку, він звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо сум, які належало виплатити йому при звільненні - заборгованості та розрахунку середньоденного заробітку, але відповіді на заяву підприємство не надало.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2020 по день ухвалення рішення, але не більше як за шість місяців (а.с.2-4).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період: листопад 2019 року лютий 2020 року в сумі 48 175 гривень 84 копійок, без утримання податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 лютого 2024 року по 25 березня 2024 року включно, в сумі 16 958 гривень 64 копійок, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, на відшкодування сплаченого судового збору 211 гривень 11 копійок.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за лютий 2020 року в сумі 16 727 гривень 76 копійок.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 111 750,00 грн, посилаючись на доведеність обставин, які мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо дати, з якої слід нараховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 10.02.2020 року позивач був на роботі, оформлював документи на звільнення, й та обставина, що він у цей день не працював, жодним чином не перешкоджала відповідачу провести з ним розрахунок у день звільнення.

Вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 лютого 2020 року по 11 серпня 2020 року, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного ст. 117 КЗпП України.

Також, зазначає, що йому незрозуміла позиція суду щодо визначення розміру судового збору, який підлягає компенсації на його користь.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ставить питання про зміну рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 27.02.2018 по 10.02.2020, звільнений на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно з довідкою ТОВ «Краснолиманське» № 169 від 07.03.2024 заробітна плата ОСОБА_1 за період з лютого 2018 року по жовтень 2019 року виплачувалась своєчасно. Заборгованість із заробітної плати виникла за період з листопада 2019 року по лютий 2020 року, яка на дату надання довідки склала 48 175,84 грн, у тому числі помісячно: листопад 2019 року 9538,68 грн, грудень 2019 року 21902,18 грн, січень 2020 року 7,22 грн, лютий 2020 року 16727,76 грн (сума заборгованості із заробітної плати зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів) (а.с.28).

Зі змісту заяви про надання ОСОБА_1 відпустки від 10.02.2020 та записки про надання відпустки на 10.02.2020, позивач в день звільнення не працював, знаходився у відпустці (а.с.29-30).

Згідно з довідкою ТОВ «Краснолиманське» № 170 від 07.03.2024 середньоденний заробіток ОСОБА_1 на дату звільнення склав 892,56 грн (а.с.28зв.).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилався на те, що при звільненні 10 лютого 2020 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунку та не виплачено всіх коштів, належних йому до виплати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Оскільки статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, суд першої інстанції, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 не працював, дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України та в межах заявлених позовних вимог, за період з 28 лютого 2024 року по 25 березня 2024 року включно, в сумі 16 958,64 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 10 лютого 2020 року, відповідач ТОВ «Краснолиманське» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

10 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 не працював, перебуваючи у відпустці, а факт перебування його у цей день на території ТОВ «Краснолиманське» та оформлення документів на звільнення правового значення для вирішення даного спору немає, а тому колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги в цій частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 лютого 2024 року, тобто з наступного після зверення останнього до відповідача ТОВ «Краснолиманське» з вимогою про проведення розрахунку відповідно до ст.116 КЗпП України.

Погоджується колегія суддів і з розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05.10.2016 року, Постанові Верховного Суду № 61-28733св18 від 05.12.2018 року та Постанові Верховного Суду № 61-1564св20 від 22.02.2021 року котрі, в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, кількість робочих днів затримки виплати зарплати становить 19 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 892,56 грн.

Отже, оскільки кількість робочих днів затримки нарахованої заробітної плати за період з 28 лютого 2024 року по 25 березня 2024 року включно, становить 19 робочих днів, середній заробіток за час затримки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, становить 16 958,64 грн (892,56 грн х 19 днів).

Колегія суддів, враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який колегія суддів вважає вірним та погоджується з ним, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28 лютого 2024 року по 25 березня 2024 року включно, в сумі 16 958,64 грн, й правові підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 11 лютого 2020 року по 11 серпня 2020 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом розміру судового збору, який підлягає компенсації на користь позивача, колегією суддів до уваги не приймаються, адже, розподіл судових витрат судом першої інстанції здійснено у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, тобто пропорційно розміру задоволених вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: