ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Київ

справа № 755/18864/20

провадження № 61-809св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Маковієм Вікторем Володимировичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року у складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з внуком шляхом встановлення порядку участі бабусі у вихованні внука та спілкуванні з ним.

Позов обґрунтований тим, що вона є рідною бабусею малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вона бажає бачитись зі своїм внуком, спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні та розвитку. Вона не може домовитися із ОСОБА_2 та врегулювати стосунки щодо визначення порядку спілкування з внуком, оскільки після того як 02 липня 2020 року вона добровільно передала йому внука, ОСОБА_2 ухиляється від її участі у вихованні та розвитку внука. Її неодноразові звернення з цього питання до нього залишаються без належного реагування та відповіді.

01 жовтня 2020 року з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною вона попередньо звернулася до органу опіки та піклування з проханням ухвалити рішення щодо встановлення порядку спілкування з внуком. На цю заяву було отримано відповідь від 02 листопада 2020 року, їй було рекомендовано звернутись до суду для усунення перешкод у вихованні внука.

Вказує, що батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Вона намагалася вирішити спірні питання з відповідачем у позасудовому порядку, проте він ухиляється від їх обговорення.

Просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у спілкуванні з внуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши такий порядок участі бабусі у вихованні внука:

- спілкуватись з внуком без присутності батька ОСОБА_2 раз на місяць в суботу по шість годин на день з 10:00 год до 16:00 год, в тому числі за місцем проживання внука у м. Києві, з можливістю прогулянок містом і відвідувань закладів культури, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування;

- спільно з внуком щороку відвідувати на поминальні дні місце поховання його матері ОСОБА_4 ;

- мати побачення з внуком в дошкільному та шкільному закладі освіти під час проведення свят, організованих вихователями або адміністрацією цього закладу;

- на шкільних канікулах: на зимові канікули щороку за місцем її проживання протягом тижня, який припадає на християнське Різдво, без присутності батька, влітку - один місяць літніх канікул за місцем її проживання, в умовах присадибної ділянки, свого будинку, свіжого повітря, свого саду, городу, близькості до моря для оздоровлення дитини;

- раз на день спілкуватися з внуком із застосуванням телефонного зв`язку, в тому числі відеозв`язку та інших технічних засобів, електронної пошти;

- дозволити їй отримувати інформацію про стан здоров`я внука від сімейного лікаря та за місцем його навчання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану відповідач разом із сином перебувають за кордоном, повернення дитини в Україну може нести загрозу її життю та здоров`ю. Отже, розглянути спірні питання щодо участі бабусі у вихованні та спілкуванні з внуком можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Маковія В. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15, від 19 травня 2022 року у справі № 607/9336/20, від 22 липня 2020 року у справі № 295/13297/18, від 06 грудня 2018 року у справі № 541/319/17, від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 10 листопада 2021 року у справі № 916/1988/20, від 03 серпня 2020 року у справі № 911/2139/19, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20.

У цій справі спір стосується прав бабусі на спілкування зі своїм єдиним внуком та встановлення графіка спілкування з ним без присутності батька, оскільки вона після смерті матері дитини фактично є єдиною рідною людиною дитини по материнській лінії. Тому висновок суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розглянути спірні питання щодо участі бабусі у вихованні та спілкуванні з внуком можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні, не засновані на чинному законодавстві України та міжнародних договорах України. Дійсно воєнний стан в Україні вніс свої корективи у процес розгляду судових справ, проте навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмежене.

Позбавлення її права щодо участі у спілкуванні з внуком та його вихованні може позбавити дитину родинних зв`язків з бабою, її любові та турботи. Від дня народження і до 02 липня 2020 року він жив разом із нею.

Таким чином, відповідно до статті 257 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позивач має безумовне право спілкуватися зі своїм внуком. Оскаржувані судові рішення позбавили її законного права, і тому вони не можуть бути залишені в силі.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 10 липня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_2 ».

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (т. 1, а. с. 13)

ОСОБА_1 є матір`ю померлої ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

23 грудня 2020 року постановою Запорізького апеляційного суду прийнято рішення щодо проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_8 .

Батько дитини ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_9 , 2014 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Спеціалісти служби у справах дітей та сім`ї двічі намагалися потрапити до квартири, але двері ніхто не відчиняв; зі слів сусідів, батько із сином за вказаною адресою не проживають, будь-який зв`язок з ними відсутній.

Бабуся дитини, ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на тимчасово окупованій території.

З початку запровадження в Україні воєнного стану відповідач разом із сином перебувають за кордоном.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Позивачем у цій справі є баба дитини по материнській лінії, яка подала позов з тих підстав, що відповідач перешкоджає їй у спілкуванні з внуком, 2014 року народження, який до 2020 року проживав разом з нею.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). У главі 21 СК України визначено особисті немайнові права та обов`язки інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (частина перша статті 263 СК України).

Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами (див.: постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, справа № 756/7995/15-ц, провадження

№ 61-15037св18).

Повага до приватного і сімейного життя є важливим правом, захист якого гарантується Конвенцією. У прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «сімейне життя» у розумінні статті 8 Конвенції отримало достатньо широке тлумачення і не обмежується лише шлюбними відносинами, а може охоплювати й інші фактичні «сімейні зв`язки», зокрема, відносини між дитиною та близькими родичами (наприклад, бабою та дідом), оскільки вони можуть відігравати суттєву роль у сімейному житті.

Отже, під правом на повагу до сімейного життя баби та діда щодо спілкування зі своїми внуками насамперед розуміється право на підтримання нормальних стосунків між бабою або дідом та внуками шляхом контактів з ними. Такі контакти зазвичай відбуваються за згодою особи, яка несе батьківську відповідальність, а це означає, що доступ баби, діда до внука, як правило, здійснюється на розсуд батьків дитини.

Стаття 8 Конвенції, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються, зокрема, і на відносини між бабою, дідом та внуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Крускіч проти Хорватії» від 25 листопада 2014 року). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і внуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми внуками передбачає насамперед право підтримувати звичайні стосунки з внуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (рішення ЄСПЛ «Богоносови проти Росії» від 05 березня 2019 року).

Крім того, «сімейне життя» у розумінні статті 8 Конвенції може існувати між бабою і дідом та внуками, якщо між ними існують достатньо тісні сімейні зв`язки (справа «Ген та інші проти України» заяви № 41596/19 та № 42767/19, рішення від 10 чернвя 2021 року).

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 295/13297/18 (провадження № 61-8094св20), на яку посилається заявниця, зазначено, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який реалізується у такий спосіб: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина, не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби, діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України). Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд порушив принцип правової визначеності, оскільки не визначив способи участі позивача у вихованні внука (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 711/8611/20 (провадження № 61-9806св22) враховано інтереси малолітніх дітей та конкретні обставини справи, визначено порядок спілкування баби з внуками, оскільки це забезпечує якнайкращі інтереси дітей. Сама по собі наявність неприязних стосунків між сторонами не є доказом, що вони створюють перешкоди позивачу у питаннях, пов`язаних з вихованням дітей.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22) зазначено, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій не врахували, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідачки не чинити позивачам перешкод у спілкуванні з внуками можливе лише в разі наявності перешкод позивачам з боку відповідача. З урахуванням обставин, встановлених судами, які визнавалися учасниками справи, відсутні підстави вважати, що відповідач чинить позивачам будь-які перешкоди у спілкуванні з їх внуками. Тому суди зробили неправильний висновок про задоволення цієї позовної вимоги. З урахуванням того, що сторони не погодили способи участі позивачів у вихованні внуків (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, суди обґрунтовано встановили наявність підстав для визначення порядку участі позивачів у спілкуванні з внуками та у їх вихованні шляхом надання можливості бачитися з дітьми у визначені дні.

У постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 466/3563/19 (провадження

№ 61-5280св22) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові про усунення перешкод у спілкуванні, про встановлення способу участі у спілкуванні з внуком, з огляду на встановлені судами обставини, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування бабусі та дідуся з внуком, врахування судами висновку органу опіки та піклування, наданого відповідно до статей 19, 159, 263 СК України, відсутність доказів негативного впливу позивачів на дитину, касаційну скаргу залишив без задоволення.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 462/5189/20 (провадження № 61-11621св21) зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що дід має право спілкуватись зі своїм внуком, брати участь у його вихованні, тому дійшов висновку про визначення способів участі діда у вихованні внука та у спілкуванні з ним шляхом встановлення систематичних побачень. Час, місце і періодичність побачень суд визначив з урахуванням віку та інтересів дитини. У зазначеній справі суди попередніх інстанцій у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод відмовили, водночас позовну вимогу про встановлення способу участі у вихованні внука задовольнили.

У постанові від 24 січня 2024 року у справі № 686/13984/22 (провадження

№ 61-13193св23) Верховний Суд також погодився з висновками апеляційного суду щодо задоволення позовних вимог в частині визначення способів участі баби у вихованні внука, яким було змінено рішення суду першої інстанції у вказаній частині. У зазначеній справі в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідачки не чинити перешкод у спілкуванні позивачці з внуком було відмовлено. Водночас за наявності обґрунтованих доводів позивачки про те, що відповідач чинить їй перешкоди у вільному спілкуванні з внуком та в його вихованні, суди дійшли висновків про те, що розглянути спірні питання щодо участі бабусі у вихованні внука та спілкуванні з ним можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні.

У позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у спілкуванні з внуком та його вихованні.

Верховний Суд зауважує, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, інших родичів, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини. Зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). З огляду на введення в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанову Верховного Суду відвід 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22).

Також у спорах щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною інших членів сім`ї суд має знайти баланс між правом дитини на сімейне виховання, правом на повагу до сімейного життя баби, діда, братів, сестер у відносинах з внуками, неповнолітніми братами, сестрами та правом батьків щодо виховання дітей.

Верховний Суд також звертає увагу, що застосування норм норми міжнародного права та практики ЄСПЛ не може бути формальним, а має бути пов`язане з конкретними обставинами справи.

Відмовивши відповідачу у позові повністю, суди виходили з того, що на час розгляду спору батько з дитиною проживають за кордоном, розглянути спірні питання щодо участі бабусі у вихованні внука та спілкуванні з ним можливо лише після припинення дії воєнного стану в Україні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що правовою підставою задоволення позову не може бути посилання позивача на недобросовісні дії відповідача, оскільки об`єктивно неможливо задовольнити позовні вимоги, які позивач не змінювала з 2020 року, незважаючи на істотну зміну обставин.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що не можуть бути задоволені вимоги про спілкування з внуком без присутності батька раз на місяць в суботу по шість годин на день, з 10 год 00 хв до 16 год 00 хв, в тому числі за місцем проживання внука у м. Києві, з можливістю прогулянок містом і відвідувань закладів культури, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування, оскільки дитина не проживає у м. Києві, жодних даних про те, що позивач має змогу виїхати за кордон для таких зустрічей, не надано.

Відмовивши у проханні позивача задовольнити вимогу про спільне з внуком щороку відвідування на поминальні дні місця поховання його матері, апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що позивач не зазначила і не надала доказів, де знаходиться поховання та вказав, що вірогідно воно знаходиться на окупованій території, що буде загрожувати безпеці дитини.

Задоволення такої вимоги, як зустрічі під час шкільних канікул також буде загрожувати безпеці дитини.

У касаційній скарзі позивач не навела доводів, чому не погоджується із рішеннями судів про відмову в позові в частині дозволити їй отримувати інформацію про стан здоров`я внука від сімейного лікаря та за місцем його навчання, тому немає необхідності викладати мотиви в цій частині щодо законнності та обґрунованості судових рішень.

Позивач також просила суд (позовна заява від 03 грудня 2020 року) раз на день спілкуватися з внуком із застосуванням телефонного зв`язку, в тому числі відеозв`язку, та інших технічних засобів, електронної пошти.

Відмовивши в задоволенні цієї позовної вимоги, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач не надала жодних відомостей, за допомогою яких каналів зв`язку з окупованої території буде спілкуватися з внуком та чи буде це безпечно для дитини.

Проте суд не взяв до уваги, що усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території держава гарантує права і свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з урахуванням певних правових обмежень.

Тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон)).

Згідно з частинами першою, другою, одинадцятою статті 5 Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є: 1) захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини; 2) вжиття заходів для звільнення всіх незаконно затриманих чи утримуваних Російською Федерацією або окупаційною адміністрацією Російської Федерації громадян України, а також іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебували на момент їх затримання на території України; 3) сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; 4) сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб, зокрема шляхом реалізації заходів, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій, на виконання відповідних рішень Кабінету Міністрів України; 5) надання правової та гуманітарної допомоги, у тому числі із залученням міжнародної допомоги, зокрема надання медичних та соціальних послуг на контрольованих Україною територіях; 6) сприяння підтриманню культурних зв`язків; 7) забезпечення доступу до закладів освіти та медіа України. Особливості реалізації інших прав і свобод цивільного населення та вчинення правочинів на тимчасово окупованій території визначаються цим та іншими законами України.

Закон, а також СК України, норми якого регулюють сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між бабою та внуком, не визначають особливостей реалізації особою, яка проживає на тимчасово окупованій території, її особистих немайнових прав щодо спілкування з внуком. Тому суди, вирішуючи спір, мають врахувати всі обставини, щоб ухвалити рішення в найкращих інтересах дитини, а також викласти переконливі мотиви.

Обмежившись посиланням на те, що спілкування баби з внуком засобами телефонного зв`язку, в тому числі із застосуванням відеозв`язку та інших технічних засобів (електронної пошти), є небезпечним для дитини, суд апеляційної інстанції не навів переконливих мотивів відмови в цій частині.

Верховний Суд бере до уваги, що Міжнародна конвенція про контакт з дітьми (ратифікована Україною 20 вересня 2006 року) визнає потреби дітей контактувати не лише з обома батьками, а й з іншими особами, які мають сімейні зв`язки з дітьми, а також важливість для батьків й інших таких осіб зберігати контакт з дітьми з урахуванням найвищих інтересів дитини.

Контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Верховний Суд зазначає, що у цій справі недостатньо інформації щодо умов перебування дитини за кордоном та способу її життя.

Водночас з метою прийняття рішення, яке відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд касаційної інстанції бере до уваги позовні вимоги, зміну обставин в Україні і в житті дитини після подання позову та вважає, що спір може бути вирішений в тій частині, що забезпечить контакти баби й внука з урахуванням перебування дитини за кордоном.

Верховний Суд зауважує, що з 2020 року у баби з внуком немає контакту, що безумовно не може не вплинути на їх стосунки.

Із позовної заяви випливає, що з 2020 року відповідач перешкоджає спілкуванню позивача з внуком, що однозначно впливає на їх контакт. Отже, необхідно поступово відновити контакт баби і внука, щоб дитина не втратила родинних відносин з бабою по материнській лінії.

Взявши до уваги встановлені судами обставини справи про те, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості спілкуватися з внуком, тобто між сторонами існує спір з цього приводу, врахувавши право та бажання позивача спілкуватися з дитиною, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про спілкування баби з внуком (порядок спілкування між ними) засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку, що забезпечить відновлення контакту ОСОБА_1 з внуком та надалі забезпечить його підтримання.

Встановлюючи такий графік спілкування баби з внуком шляхом відеодзвінків раз на день з 10:00 год до 20:00 год за умови, що не буде порушувати режиму дитини та процесу здобування освіти, Верховний Суд керується тим, що дитина ОСОБА_9 , 2014 року народження, після припинення спільного проживання батьків з 17 липня 2014 року проживав разом з матір`ю і бабою у м. Мелітополі, а батько ОСОБА_2 повернувся до м. Києва.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання визначення годин спілкування бабусі з внуком, оскільки дитина на сьогодні не мешкає за місцем проживання. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну або після припинення в Україні дії воєнного стану. Незважаючи на необхідність встановлення обставин, визначених у статтях 158, 159 СК України, орган опіки та піклування не направив до суду представника для участі в судовому засіданні, не надав суду письмових пояснень по суті спору та не виконав вимоги статті 19 СК України щодо обов`язку надати письмовий висновок для розв`язання спору з порушених питань.

Щодо посилання суду першої інстанції як на обґрунтування відмови в позові і на неможливість органу опіки та піклування об`єктивно дослідити питання визначення графіка годин спілкування баби з внуком Верховний Суд зазначає таке.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Верховному Суді від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення приписів статті 6 Конвенції. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Відсутність висновку органу опіки і піклування за встановлених у цій справі обставин не перешкоджає визначити години спілкування баби й внука з 10:00 год до 20:00 год, оскільки таке спілкування має застереження: 1) спілкування не має порушувати режим дитини, 2) спілкування не має порушувати процес здобування освіти дитиною.

Оскільки в рішеннях судів не вказано, в якій конкретно країні перебуває дитина, то таке спілкування має відбуватися з урахуваням саме місцевого часу країни, в якій перебуває дитина з батьком, оскільки в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини).

У справі також не встановлено, що спілкування баби з внуком у спосіб, який вона просила у позовній заяві, може негативно вплинути на дитину.

Задоволення позову в цій частині з урахуванням вимог, які було пред`явлено у 2020 році, та встановлених судами обставин уведення в Україні воєнного стану, проживання дитини за кордоном, а баби на тимчасово окупованій території України) забезпечить баланс між правом дитини на сімейне виховання і правом на повагу до сімейного життя баби у відносинах з внуком, а також відповідатиме нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ у контексті обставин цієї справи.

Верховний Суд також вважає, що відмова в позові про спілкування баби й внука засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку, зокрема шляхом відеодзвінків, не свідчить про те, що суди вжили всіх належних заходів для забезпечення поваги до сімейного життя заявника, що є позитивним обов`язком держави.

Верховний Суд вважає, що, відмовляючи позивачці у встановленні способу участі у вихованні внука та спілкуванні з ним, суди порушили її право на вільне спілкування з внуком та участь у його вихованні і, як наслідок, дійшли помилкового висновку про відмову в позові в цій частині.

Ураховуючи найкращі інтереси дитини, Верховий Суд дійшов висновку про скасування судових рішень щодо відмови в позові в частині спілкування з внуком із застосуванням телефонного зв`язку, в тому числі відеозв`язку, та інших технічних засобів (електронної пошти) й ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Верховний Суд вважає, що встановлений спосіб спілкування бабусі ОСОБА_1 з внуком відповідає якнайкращим інтересам дитини, які, у свою чергу, переважають над інтересами сторін. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, ставлення до бабусі ОСОБА_1 не позбавлена у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні внука та спілкуванні з ним.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зважаючи на те що рішення судів першої та апеляційної інстанцій частково ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, вказані судові рішення в частині вимог про усунення перешкод у спілкуванні шляхом встановлення порядку участі бабусі у спілкуванні з внуком із застосуванням телефонного зв`язку, в тому числі відеозв`язку, та інших технічних засобів, електронної пошти, підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

В іншій частині судові рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Маковієм Вікторем Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року в частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з внуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши такий порядок участі бабусі у вихованні внука, раз на день спілкуватися з внуком із застосуванням телефонного зв`язку, в тому числі відеозв`язку, та інших технічних засобів (електронної пошти)скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з внуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши такий порядок участі бабусі у вихованні внука з урахуванням графіка навчання дитини засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку, зокрема шляхом відеодзвінків, раз на день з 10:00 год до 20:00 год за умови, що це не порушуватиме режиму дитини та процесу здобування освіти.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк