ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5066/24 Справа № 207/3316/22 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.06.2007 року відповідач ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 03.05.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Северіною Аліною Дмитрівною (номер у реєстрі 2538), та позивач ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири за номером АДРЕСА_1 загальною площиною 70,6 кв.м., житловою - 44,8 кв.м.

Квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2001 року, виданого Фондом комунальної власності на житло, згідно з розпорядженням № 5п/614-р.

Згідно з технічним паспортом на квартиру, а також довідки про технічний стан нерухомого майна від 19.02.2020 року за № 010/і квартира, а також прибудови, не належать до самочинного будівництва, адже введенні в експлуатацію на підставі витягів рішень Виконавчого комітету Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська від 18.06.2003 року за № 131 та від 19.11.2003 року за № 273.

Відповідно до чинної на момент укладення договору купівлі-продажу довіреності, відповідач ОСОБА_3 мала право розпоряджатися майном, яке належить відповідачу ОСОБА_2 та отримувати грошові кошти. 25.06.2007 року на виконання вказаного договору купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_3 були передані грошові кошти в сумі 15000,00 грн., що підтверджується розпискою. Також, на виконання цього договору, відповідачі звільнили квартиру та передали її позивачу, в якій вона проживає до цього часу.

Відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу сторони зобов`язувалися у 7 (семи) денний строк з дня підписання цього договору (до 02.07.2007 року) здійснити його нотаріальне посвідчення коштом відповідачів. Позивач неодноразово зверталася до відповідачів про виконання зобов`язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак через їх ухилення таке посвідчення не відбулося.

Наразі можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу втрачена через закінчення строку довіреності відповідача ОСОБА_3 , яка діяла до 03.05.2010 року та відмову відповідача ОСОБА_2 . На даний час він мешкає на тимчасово окупованій території у АР Крим. Строк дії довіреності ОСОБА_3 закінчився 03.05.2010 року. Відповідачем було передано позивачці оригінали усіх документів на квартиру, ключі. Таким чином позивачка продовжує безперервно володіти спірним майном понад 10 років, добросовісно заволоділа ним і не має іншого способу захисту свого права власності.

Позивач ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, проте рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 березня 2021 року у справі № 207/1660/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.12.2021 року, у задоволенні позову було відмовлено з підстав, що спірний договір між позивачкою та третьою особою підлягав не тільки нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації. На даний час минули строки позовної давності щодо віндиккації або реститусції спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яке складається з квартири загальною площею 70,6 кв.м., житловою площею 44,8 кв.м.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2007 року між третьою особою ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності від 03.05.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Северіною А.Д., та позивачкою ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 70,6 кв.м., житловою - 44,8 кв.м. Квартира належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.05.2001 року, виданого Фондом комунальної власності на житло, згідно з розпорядженням № 5п/614-р.

Відповідно до п. 7 вищевказаного договору купівлі-продажу сторони зобов`язувалися у 7 (семи) денний строк з дня підписання цього договору (до 02.07.2007 року) здійснити його нотаріальне посвідчення за рахунок продавця. Однак, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не відбулося, ОСОБА_3 письмово повідомила позивача, що відмовляється нести додаткові витрати за цим договором, оскільки витрати має нести позивач (арк.с. 12).

Наразі можливість нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу втрачена через закінчення строку довіреності відповідача ОСОБА_3 , яка діяла до 03.05.2010 року, та ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, як зазначає позивач.

Постановляючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю.

Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається як на підставу набуття такого майна за набувальною давністю, згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років.

Так, позовні вимоги ґрунтуються саме на існуванні договору купівлі-продажу, який не відповідає нормам законодавства щодо укладення та посвідчення, але позивач наполягає на володіння майном саме на підставі укладеного договору.

За таких обставин ознака добросовісності володіння позивачем спірною квартирою відсутня.

Виходячи зі встановлених, на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами фактичних обставин, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: