ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 180/1326/23

провадження № 61-2217св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - Відділ № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів Барильської А. П., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У липні 2023 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Відділ № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - Відділ № 16 у місті Нікополі ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області), звернулася до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Марганці Дніпропетровської області. У середині 1994 року заявник разом із матір`ю виїхала до російської федерації. 09 грудня 1995 року отримала радянський паспорт НОМЕР_1 , виданий Куларським селищним відділенням міліції МВС Республіки Саха (Якутія). У грудні 1995 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 за рішенням суду шлюб було розірвано. На початку 2004 року заявник повернулася в Україну разом із матір`ю.

Заявник зазначала, що у 2015 році втратила паспорт, виданий Куларським селищним відділенням міліції МВС Саха (Якутія) на ім`я ОСОБА_4 зразка 1974 року. Звернення до правоохоронних органів у зв`язку із втратою паспорта було безрезультатним.

ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2004 року до сьогодні за межі України не виїжджала, проживала у місті Марганці Дніпропетровської області. Звернувшись до Нікопольського відділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області з метою отримання паспорта громадянина України, отримала відповідь, що для встановлення належності до громадянства України необхідно надати рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Оскільки іншого способу для отримання нею паспорта громадянина України, окрім як встановлення судовим рішенням факту її постійного проживання в Україні, немає, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Марганецький міський суд Дніпропетровської області рішенням від 24 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факту її проживання на території України на момент проголошення незалежності України станом на 24 серпня 1991 року.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 серпня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнив.

Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення і це необхідно їй для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України. Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , адже заявник надала належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та встановив обставини, що мають значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів. Серед документів, що долучені до заяви, відсутні будь-які документальні підтвердження проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у лютому 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Марганецького міського суду Дніпропетровської області.

У квітні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Марганці Дніпропетровської області.

Згідно з довідкою Навчально-виховного комплексу «Марганецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 - дошкільний навчальний заклад» Марганецької міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі алфавітної книги запису учнів, книги наказів по руху учнів, дійсно навчалася в неповній середній школі з 6-го класу (наказ від 02 вересня 1991 року № 56) до 7-го класу (наказ від 04 грудня 1992 року № 13)( а. с. 11).

09 грудня 1995 року відповідно до вимог законодавства колишнього СРСР, заявник отримала паспорт на ім`я ОСОБА_5 , серія НОМЕР_1 , виданий Куларським селищним відділенням міліції МВС Республіки Саха (Якутія).

У грудні 1995 року заявник уклала шлюб з ОСОБА_2 , який 11 вересня 2000 року було припинено, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_2 .

На початку 2004 року ОСОБА_1 повернулася в Україну для здійснення догляду за хворою матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У 2015 році ОСОБА_1 втратила паспорт, виданий Куларським селищним відділенням міліції МВС Республіки Саха (Якутія) (паспорт зразка 1974 року).

У вересні 2022 року ОСОБА_1 зверталася до Нікопольського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, де їй роз`яснили, що для встановлення належності до громадянства України надається судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або про встановлення юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Марганецької міської ради від 04 вересня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 11 липня 1991 року до 31 травня 1993 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою-третьою статті 294 ЦПК України визначено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи.

Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про вставлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року убачається, що метою встановлення такого факту є встановлення її належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

На підтвердження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 надала суду, зокрема, лист Нікопольського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20 вересня 2022 року, відповідно до якого заявнику роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України надається судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або про встановлення юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду) встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Відповідно до пункту 10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів:

довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не досягла повноліття та проживала в Україні, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).

Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим заявником доказам, зробив висновок, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт її проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України станом (24 серпня 1991 року).

Місцевий суд мотивував рішення тим, що заявник не змогла достовірно вказати на постійне проживання на території України саме станом на 24 серпня 1991 року, документальні підтвердження цього факту також не встановлені. Не надано жодних доказів на підтвердження того, що заявник з народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та до 6 класу проживала та навчалася на території України. Оскільки факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року достовірного підтвердження не знайшов, суд позбавлений можливості задовольнити вимоги заявника.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 серпня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнив.

Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши вказану заявником мету встановлення юридичного факту, дійшов правильного висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Апеляційний суд, відповідно до пункту 6 частини другої статті 356 ЦПК України та частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв від заявника довідку Виконавчого комітету Марганецької міської ради від 04 вересня 2023 року як доказ її постійного проживання на території України з 11 липня 1991 року до 31 травня 1993 року, врахувавши пояснення ОСОБА_1 щодо поважності причини неподання такого доказу в суді першої інстанції.

У сукупності з іншими доказами, які були надані заявником в суді першої інстанції, а саме довідкою від 25 квітня 2019 року № 56, виданою Навчально?виховним комплексом «Марганецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 5 - дошкільний навчальний заклад» Марганецької міської ради Дніпропетровської області, відповідно до якої ОСОБА_5 на підставі алфавітної книги запису учнів, книги наказів по руху учнів, дійсно навчалася в неповній середній школі з 6-го класу (наказ від 02 вересня 1991 року № 56) до 7?й класу (наказ від 04 грудня 1992 року № 13), колегія суддів апеляційного суду зробила обґрунтований висновок про доведеність заявником факту того, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року і такий факт матиме для заявника юридичне значення, а саме для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.

Щодо доводів касаційної скарги ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про неврахуванням апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20, колегія суддів враховує таке.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.

У наведеній постанові Верховний Суд розглядав справу за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Суд першої інстанції вважав недоведеним належними та допустимими доказами факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року. Верховний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що апеляційний суд взяв до уваги докази, які не містять інформацію про постійне проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зокрема зазначив, що працевлаштування заявника станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні не може бути беззаперечним доказом її проживання на території України. Довідка Кольчугинської школи № 1 від 15 серпня 2019 року також не може бути доказом факту проживання заявника на території України станом на 1991 рік, оскільки містить інші періоди, ніж ті, факт встановлення яких просив заявник. Також не є належним доказом акт обстеження матеріально?побутових умов проживання сім`ї/особи, складний 01 липня 2020 року, оскільки не свідчить про факт проживання заявника у спірний період. Верховний Суд виснував, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

У справі, яка переглядається, надані заявником докази містять відомості про особу заявника, місце і дату її народження, а періоди навчання у школі у місті Марганці та довідка Виконавчого комітету Марганецької міської ради підтверджують факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Крім того, ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року була малолітньою.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи. Висновки судів не є суперечливими.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційної суду ґрунтуються лише на показаннях свідків є безпідставними, оскільки апеляційний суд надав належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам та поясненням сторін, водночас ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, заперечуючи проти задоволення заяви про встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України у вказані періоди, не спростувало жодними чином неналежності чи недостовірності наданих заявником доказів.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору та їх відображення в оскаржуваній постанові (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції, в загальному зводяться до переоцінки доказів.

Оскаржувана постанова містять вичерпні висновки суду апеляційної інстанції, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваної постанови наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Порядок розгляду справ окремого провадження визначений статтею 294 ЦПК України, відповідно до частини сьомої якої при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк