ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3763/24 Справа № 185/8039/22 Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2023 року в цивільній справі номер 185/8039/22 за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось КП «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, надає населенню м. Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами. Послуги по теплопостачанню були надані за місцем проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_1 . Однак, оплата за спожиту теплову енергію не проводиться, у результаті чого, за період з 01.01.2002 року по 01.08.2022 року утворилася заборгованість у розмірі 85439,42 грн.

Позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 63060,39 грн та судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2023 року позов Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 16788,14 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» судові витрати в розмірі 488,50 грн.

Здійснено поворот виконання заочного судового рішення від 06 березня 2023 року у справі №185/8039/22 у ВП НОМЕР_2 в частині виконавчого збору та витрат виконавчого провадження пропорційно до стягненої суми основної заборгованості.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2023 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи той факт, що 27.11.2023 року було скасовано заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду від 06.03.2023 року, про яке відповідачу стало відомо 10.10.2023 року, а новий позов зі зменшенням вимог позивач подав 07.12.2023 року, термін позовної давності у три роки повинен був братися з 01.12.2020 року, а не з 01.09.2019 року, що на 1 рік і 3 міс. менше.

Позивач не тільки не надав доказів споживання відповідачем послуги з надання теплової енергії хоч якимись підтверджуючими документами, таких як: бухгалтерські довідки, акти прийому передачі товару чи виконаних робіт, а ще й стверджував, що відповідач споживав його послуги задовго до того як придбав квартиру, а також і після того як квартиру було продано.

У Павлоградському міськрайонному суді є безліч рішень на негаторні позови, які підтверджують, що ОСОБА_1 не проживав за цією адресою, відповідно, не міг бути ані користувачем, ані, тим більше, «споживачем» оскільки не мав можливості здійснювати своє право власності у квартирі. Від початку і до останнього дня, перед продажем та перереєстрацією права власності на іншу особу 22.03.2021 року, в цій квартирі постійно проживала сім`я Говорових, яких так і не змогла виселити виконавча служба, таким чином не виконавши своїх зобов`язань з їх боку на користь ОСОБА_1 .

Від позивача відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 07.12.2009 року мав у власності квартиру, що розташована: АДРЕСА_1 (а.с. 54-54зв).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2021 року ОСОБА_1 продав квартиру, що розташована: АДРЕСА_1 (а.с. 52-53зв).

Відповідно до особового рахунку НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість ОСОБА_1 за спожиту теплову енергію перед КП «Павлоградтеплоенерго» за

період з 01.01.2002 року по 01.08.2022 року складає 85439,42 грн (а.с. 4-6зв).

До матеріалів справи долучено довідку про часткову сплату за ВП НОМЕР_2 на виконання заочного рішення від 06 березня 2023 року, з якої видно, що з відповідача стягнуто заборгованість за теплопостачання у розмірі 3782,34 грн (а.с. 55).

В заяві про перегляд заочного рішення відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та зі спливу позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Згідно зі статтею 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Стаття 7 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку.

Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.

Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги.

Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Разом з тим, законодавством України передбачена позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Відповідно до висновку викладеному у п. 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість ОСОБА_1 за спожиту теплову енергію перед КП «Павлоградтеплоенерго» за період з 01.01.2002 року по 01.08.2022 року складає 85439,42 грн.

До матеріалів справи долучено довідку про часткову сплату за ВП НОМЕР_2 на виконання заочного рішення від 06.03.2023 року та з відповідача стягнуто заборгованість за теплопостачання у розмірі 3782,34 грн.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість нарахованої заборгованість за період з 01.09.2019 року (дата початку перебігу позовної давності) по 22.03.2021 року (дата продажу квартири) в межах строку позовної давності, оскільки позивачем при зверненні до суду було пропущено строк позовної давності.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: