ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4619/24 Справа № 215/8472/21 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/8472/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час простою, з апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Камбул М.О. -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), та просила стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час простою у розмірі 672 275,97 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 01 березня 1988 року працює бухгалтером вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця».

У липні 2014 року, у зв`язку з початком проведення антитерористичної операції на території міста Луганська, вона переїхала на підконтрольну Україні територію.

Наказом вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця» від 25 липня 2014 року №879 у структурному підрозділі оголошено простій не з вини працівників з 26 липня 2014 року до дати припинення обставин, що призвели до зупинення підприємства для всіх працівників вагонного депо «Луганськ». За весь час простою заробітна плата їй не виплачувалась, у зв`язку з чим були грубо порушені її права та законні інтереси.

Заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року стягнуто з вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця» на її користь середньомісячний заробіток за час простою у розмірі 95169,96 грн.

З урахуванням викладеного вважає, що відповідач має сплатити їй середній заробіток за час простою за період з квітня 2016 по грудень 2021 року включно, що становить 672 275,97 грн.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час простою за період з квітня 2016 року по березень 2017 року в розмірі 107 174,43 грн.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовлено, апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у позові відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду у складі другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року постанова Дніпровського апеляційного суду скасована і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність судового рішення принципам законності та обґрунтованості, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимогу повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що чинне законодавство не визначає форс-мажорні обставини як підставу звільнення від виконання зобов`язання взагалі. Суд першої інстанції фактично звільнив відповідача в цілому від обов`язку з виплати заробітної плати та застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст.94 КЗпП України та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ст.34 та ст.113 КЗпП України.

Вказує, що суд не звернув уваги на те, що за нормами ст.34 КЗпП України, невідворотна сила чи інші непереборні обставини є передумовою запровадження простою, а запровадження простою не з вини працівника, що супроводжується небезпекою для життя працівника, тягне за собою, відповідно до ч.3 ст.113 КЗпП України, збереження за працівником середнього заробітку, тому вважає, що суд помилково сплутав причини та наслідки.

Зазначає, що усі обставини необхідні для виплати середнього заробітку були встановлені рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02.12.2016, яке набрало законної сили 12.04.2017, вже після втрати доступу до кадрових документів відповідачем 20.03.2017, останній отримав усі необхідні відомості для виплати позивачу середнього заробітку 12.04.2017, що виключає можливість посилання на форс-мажорні обставини.

Позивач вважає, що мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, вказує, що суд першої інстанції не з`ясував правову природу середнього заробітку, що зберігається за працівником за час простою не з його вини, суд не звернув увагу, що це є додатковою заробітною платою, а тому є мінімальною державною гарантією з оплати праці, натомість суд фактично звільнив відповідача від обов`язку виплати заробітної плати працівнику, помилково, посилаючись на чисельні постанови Верховного Суду, в яких були розглянуті зовсім інші обставини мало місце відмова у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасне виконання обов`язків при звільненні працівника та не відноситься до заробітної плати.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не є звільненою, тому помилково врахував практику Верховного Суду щодо відповідальності роботодавця за невиконання обов`язків при звільненні працівника та застосував висновок ТПП України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018, який виданий щодо унеможливлення виконання обов`язків відповідача, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників.

Окрім того, позивач зазначає, що у даній справі нею доведено факт простою не з її вини, відповідачем цього не спростовано. Її трудові відносини з відповідачем не припинені та тривають. Вважає, що суд першої інстанції застосував висновки Верховного Суду за іншими встановленими правовідносинами та за інших фактичних обставин. Наголошує на тому, що у цій справі вже після настання обставин непереборної сили, в розпорядженні відповідача з`явились відомості, що дозволяють відповідачу уникнути негативні наслідки форс-мажорних обставин за звичайних обставин та при належній обачності зобов`язаної сторони за трудовим договором. Вказує, що відповідач не надав суду доказів появи у нього після 12.04.2017 року нових перешкод у виплаті їй середнього заробітку за час простою не з вини працівника.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця», посилаючись на незаконність судового рішення, також просило його скасувати, ухвалити нове, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

При цьому, відповідач зазначив, що позивач у спірний період перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «Донецька залізниця», у трудові відносини з АТ «Укрзалізниця» не вступала. Вказує, що АТ «Укрзалізниця» не набуло прав та зобов`язань ДП «Донецька залізниця» та не може навіть підтвердити в якому саме структурному підрозділі працювала позивач і з яким посадовим окладом. На сьогодні ДП «Донецька залізниця» з Єдиного державного реєстру не виключене та залишається юридичною особою, маючи таким чином цивільну правоздатність, а підприємство відповідача не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків за спірний період, оскільки позивач до 11.07.2016 працювала в ДП «Донецька залізниця». Відповідач вважає, що усі обов`язки щодо невиплати заробітної плати, нарахованої позивачу, має нести ДП «Донецька залізниця» як роботодавець.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача АТ «Українська залізниця», позивач ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість і незаконність апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог (які оскаржує відповідач) - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відео конференції, підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, у задоволенні скарги ОСОБА_1 просив відмовіти.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.03.1988 прийнята тимчасово бухгалтером Вагонного депо «Луганськ» Державного підприємства «Донецька залізниця», останній запис за №14 від 31.10.2011 у наданій позивачем трудовій книжці серії НОМЕР_1 свідчить про переведення її бухгалтером 1-ї категорії бухгалтерії, інших записів немає (а.с.8, 9).

Згідно наказу вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця» від 25 липня 2014 року №879, на структурному підрозділі оголошено простій не звини працівників з 26 липня 2014 року до дати припинення обставин, що призвели до зупинення підприємства для всіх працівників вагонного депо Луганськ.

Заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 12 квітня 2017 року, стягнуто з вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час простою у розмірі 95169,96 грн (за період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року за 18 місяців).

Відповідно до довідки №1240- від 19 серпня 2019 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ухвали Коростишівського районного суду Житомирської області від 19.07.2021, замінено боржника Вагонне депо «Луганськ» Державного підприємства «Донецька залізниця» його правонаступником Акціонерним товариством «Українська залізниця» () у виконавчому провадженні за виконавчим листом у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вагонного депо «Луганськ» Державного підприємства «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час простою та зобов`язання надати відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення (а.с.16, 17).

Згідно довідки МСЕК від 02.05.2019р. позивачу, при повторному огляді, у зв`язку з загальним захворюванням, безстроково, встановлено другу групу інвалідності з 26.04.2019. За висновками МСЕК позивачу протипоказана важка фізична праця, що також підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 (а.с.12, 18).

Відповідно до роздруківки з особистого кабінету органу Пенсійного фонду України про перерахунок пенсії від 18.06.2021, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 9743,13 грн. (а.с.14).

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, не підконтрольній українській владі, у тому числі в містах Донецьку та Луганську. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою).

За змістом статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (зокрема за час простою, який мав місце не з вини працівника) встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Статтею 21 КЗпП України закріплено обов`язок власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичної особи виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 34 КЗпП України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до частини третьої статті 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в цій не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток (частина третя статті 113 КЗпП України).

Згідно ст.115 Кодексу законів про працю України визначено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується відповідачем, що наказом вагонного депо «Луганськ» ДП «Донецька залізниця» від 25 липня 2014 року №879 на структурному підрозділі оголошено простій не звини працівників з 26 липня 2014 року до дати припинення обставин, що призвели до зупинення підприємства для всіх працівників вагонного депо Луганськ.

Доказів про скасування наказу про оголошення простою від 25 липня 2014 року №879, або доказів звільнення позивача з роботи матеріали справи не містять. Як і відсутні докази оплати позивачу часу простою за спірний період з квітня 2016 року по грудень 2021 року.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за період простою.

Визначаючи суму, що підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив з того, що така сума обмежена періодом з квітня 2016 року по березень 2017 року, тому позов задовольнив частково - в розмірі 107 174,43 грн.

Встановлюючи закінчення періоду, за який слід стягнути середній заробіток, березнем 2017 року, суд послався на те, що неможливість виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених законодавством про працю, обумовлена впливом дії форс-мажорних обставин з 20 березня 2017 року, як це встановлено висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 №126/2/21-10.2.

Даний висновок (на який також посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, як на відсутність підстав для оплати позивачу часу простою у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 №126/2/21-10.2) колегія суддів вважає помилковим, та зазначає наступне.

Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 141 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (ст.75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Саме такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/10 і на який послався Верховний Суд в постанові від 21.02.2024р. по даній справі, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції і повертаючи справу на новий апеляційний розгляд.

Суд касаційної інстанції також зазначив, що «обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні ст.617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець в наслідок непереборної сили».

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, встановлені судом фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за весь період простою з квітня 2016 року по грудень 2021 року, не обмежуючись періодом, який визначив суд першої інстанції, пославшись на висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 №126/2/21-10.2..

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02.12.2016, яке набрало законної сили 12.04.2017, встановлено, що середньомісячний заробіток позивача становить 5287 гривень 22 копійки (т.1 а.с.15).

Виходячи з розміру середньомісячного заробітку позивача 5287,22 грн. та період простою з квітня 2016 року по грудень 2021 року, який становить 69 місяців, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час простою в розмірі 364 818 грн. 18 коп. виходячи з розрахунку (5287,22 грн. * 69 міс.) задовольнивши її вимоги та апеляційну скаргу частково.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що АТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем по справі, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №910/5953/17 (провадження №12-98гс19) вбачається, що: «державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою КМУ №735, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.

У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника АТ «Укрзалізниця». Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику.

При реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.

Відсутність у передавальному акті ДП «Донецька залізниця» від 05 серпня 2015 року певного майна чи зобов`язань не свідчить про те, що відповідач не став правонаступником за ними, оскільки АТ «Укрзалізниця» як єдиним правонаступником прийнято усе майно та усі зобов`язання підприємств, які припиняються шляхом злиття.

Положення постанов КМУ №200 та №604 взагалі не регулюють питання правонаступництва, не призупиняють реорганізацію і не визначають те, що певне майно чи зобов`язання не переходить до АТ «Укрзалізниця», як помилково вважали суди попередніх інстанцій; вони лише описують порядок обліку такого майна за якою вартістю воно обліковується, відображається в балансі чи обліковується на позабалансових рахунках.

Законодавець встановив для кредиторів юридичних осіб, які припиняються шляхом злиття, інші гарантії захисту законних інтересів їх прав, аніж встановлені статтями 105 і 107 ЦК України. Такий підхід зумовлений унікальним статусом АТ «Укрзалізниця» для економіки України як монополіста на ринку перевезень залізничним транспортом, будь-які процеси реорганізації якого не повинні перешкоджати роботі такого підприємства, зокрема перевезенням вантажів та пасажирів. Права кредиторів можуть вважатися належним чином захищеними закріпленням в частині шостій статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці положень про правонаступництво АТ «Укрзалізниця» щодо усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано, що: «стаття 5 Закону про особливості утворення Укрзалізниці передбачає, що АТ «Укрзалізниця» провадить діяльність, у тому числі пов`язану з державною таємницею, до отримання необхідних ліцензій та інших документів дозвільного характеру на основі відповідних документів, отриманих підприємствами залізничного транспорту, у межах строку їх дії. Отже, уже з дня державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» мало право здійснювати будь-які види господарської діяльності, які потребували ліцензій чи дозволів, на підставі ліцензій та інших дозвільних документів, отриманих підприємствами залізничної галузі, які знаходилися в процедурі припинення, включаючи ДП «Донецька залізниця».

З огляду на вищевикладене АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» - 21 жовтня 2015 року, тому доводи відповідача у цій частині, колегія суддів відхиляє.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку та судового збору.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок апеляційного суду з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 9119 гривень 40 копійки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час простою за період з квітня 2016 року по грудень 2021 року у розмірі 364 818 (триста шістдесят чотири) гривні 18 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 9119 (дев`ять тисяч сто дев`ятнадцять) гривень 40 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 07 травня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв