Справа № 490/1956/20 Головуюча у першій інстанції Гуденко О. А.
Провадження №22-ц/812/1063/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 червня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої - судді: Ямкової О. О.,

суддів: Коломієць В. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: представниці відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

поданою від його імені представником ОСОБА_3 ,

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2023 року, в якому усунуто описку за ухвалою того ж суду від 25 вересня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. в м. Миколаєві зі складенням повного тексту 22 вересня 2023 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до

Миколаївської міської ради (далі - Миколаївська міськрада),

Виконавчого комітету Миколаївської міської ради

(далі-виконком Миколаївської міськради),

ІНФОРМАЦІЯ_1 ( далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

третя особа Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області

(далі - ГУ Держгекадастру у Миколаївській області)

про визнання недійсними пунктів рішень органу місцевого самоврядування, скасування державного акту та державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання недійсними пунктів рішень органу місцевого самоврядування, скасування державного акту та державної реєстрації земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 960кв.м, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Зазначав, що у вересні 2017 року мав намір відновити межі своєї земельної ділянки для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру (далі - ДЗК), розробивши відповідну технічну документацію, яку подав до ГУ Держгекадастру у Миколаївській області для внесення відомостей у ДЗК.

Рішенням державного кадастрового реєстратора від 2 жовтня 2017 року № РВ-017 йому відмовлено у внесенні до ДЗК відомостей про його земельну ділянку, оскільки вона на 99,7094 % перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:022:0003, яка перебуває у постійному користуванні Квартиро-експлуатаційного відділу міста Миколаєва (далі - КЕВ).

З метою захисту порушених прав він звернувся до КЕВ з письмовою вимогою, однак листом йому було повідомлено про відсутність у них повноважень усувати виявлене порушення.

На його звернення виконком Миколаївської міськради повідомив, що КЕВ одержало у постійне користування земельну ділянку площею 310,9932 га на підставі рішення виконкому від 29 листопада 1996 року № 595, до якого у подальшому були внесені зміни згідно з рішенням ради від 3 листопада 2000 року № 23/43. Також виконком повідомив, що при відведенні земельної ділянки для КЕВ не було враховано вже відведені земельні ділянки під забудову громадянам.

Також із листа Управління Держгеокадастру від 27 листопада 2017 року стало відомо, що земельна ділянка площею 310,9932 га, надана у постійне користування КЕВ, була поділена на підставі технічної документації від 31 липня 2013 року, виготовленої Державним підприємством «Укрспецзем», унаслідок чого була утворена земельна ділянка площею 170,7298 га з кадастровим номером :01:022:0003. Саме ця земельна ділянка накладена на належну йому земельну ділянку і відомості саме про цю земельну ділянку внесені до ДЗК.

Посилаючись на те, що земельна ділянка площею 310,9932 га, поділена у подальшому на земельну ділянку площею 170,7298 га з кадастровим номером :01:022:0003, набута КЕВ у постійне користування пізніше, ніж позивач набув у власність свою земельну ділянку, фактично повністю перетинається з його земельною ділянкою, що створює перешкоди у її користуванні, та з урахуванням змінених позовних вимог просив суд визнати недійсним пункт 1.4 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 29 листопада 1996 року № 595, визнати недійсним пункт 7.8 рішення Миколаївської міської ради від 3 листопада 2000 року № 23/43, скасувати державний акт на право постійного користування землею (земельною ділянкою площею 310,9932 га) І-МК № 002380 від 8 лютого 2001 року та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:022:0003.

У відзиві на позовну заяву виконком Миколаївської міськради вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з того, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки оскаржувані позивачем пункти рішення вичерпали свою дію. Крім того, ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2010 року зупинено дію рішення Миколаївської міськради № 36/66 від 4 вересня 2009 року та заборонено вчиняти будь-які дії, щодо земельної ділянки площею 3109932кв.м. по АДРЕСА_1 , яка була надана для розташування військової частини НОМЕР_1 , та наразі заходи забезпечення не скасовані. Вважали, що Миколаївська міськрада та виконком Миколаївської міськради не є належними відповідачами.

Відзиву на позовну заяву іншими учасниками справи не надано, натомість третя особа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надала до суду пояснення, у яких висловилася про відсутність у неї повноважень щодо спірної земельної ділянки.

Третьою особою КЕВ надано пояснення щодо позову, де зазначено про те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони категорії 15.01, а тому не може передаватись у приватну власність. Позивачем не правильно визначено коло відповідачів за цим позовом, оскільки відповідачем на його думку, має бути особа, право якої зареєстровано, а обраний спосіб захисту порушеного права не є ефективним, та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2020 року постановленою протокольно в судовому засіданні до участі у справі залучено, як співвідповідача, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаєва (далі - КЕВ). У подальшому, після переформування, правонаступником КЕВ стало Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування сил Логістики.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєві від 12 жовтня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, ухвалено про витребування з КЕВ належним чином засвідчену копію технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:022:003.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 5 травня 2022 року витребувано з ГУ Держгеокадастру Миколаївської області належним чином засвідчену копію технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:022:003.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 червня 2023 року витребувано з ГУ Держгеокадастру Миколаївської області належним чином засвідчену копію технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки на підставі якої було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :01:022:003.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2023 року, в якому виправлено описку ухвалою того ж суду від 25 вересня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив із того, що позовні вимоги про скасування державного акту на право постійного користування землею та скасування державної реєстрації земельної ділянки, що є, за своєю суттю, позбавленням права власності на вказану земельну ділянку, яка відноситься до земель оборони і перебуває у державній власності, заявлена до органів місцевого самоврядування та структурного підрозділу Міністерства оборони України - КЕВ міста Миколаєва, а не до держави Україна в особі уповноваженого органу, тобто до неналежного відповідача у справі.

Крім того, суд зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд дійшов висновку, що у цих правовідносинах сторін за відповідачем КЕВ, правонаступником якого є Миколаївське КЕУ, зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, до складу якої, як стверджує позивач, входить і належна йому на праві власності спірна земельна ділянка по АДРЕСА_2 , право власності на яку у встановленому законодавством порядку за ним не зареєстровано. Тому належним та ефективним способом захисту прав є пред`явлення саме віндикаційного, а не негаторного позову, і щодо саме належних йому 960 кв. м, а не загалом 30 га земель оборони.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2023 року змінено, викладено мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач, діючи через свого представника, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права просив скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що у поданому ним позові вимоги про припинення права державної власності на земельну ділянку, надану відповідачеві КЕВ у постійне користування, не заявлялися. Саме по собі скасування акту на постійне користування землею не призведе до припинення права державної власності на відповідні землі. А тому, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неналежного відповідача по справі.

Вважав, що заявлені позовні вимоги є захистом права власності позивача шляхом усунення перешкод у здійсненні позивачем майнових прав на належну йому на праві власності земельну ділянку, а саме усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою та відшкодуванням завданих збитків.

Тому саме КЕВ, а відповідно й Миколаївське КЕУ, є належним відповідачем, оскільки він є структурним підрозділом уповноваженого органу держави України, який створив відповідні перешкоди, що заважають позивачу нормально здійснювати його право власності. Відповідачі Миколаївська міськрада та виконком Миколаївської міськради також є належними відповідачами, оскільки вони створили перешкоди, що заважають позивачу здійснювати його право власності, прийнявши відповідно пункт 7.8 рішення Миколаївської міськради від 3 листопада 2000 року № 23/43 та пункт 1.4 рішення виконкому Миколаївської міськради від 29 листопада 1996 року.

Зазначав, що порушення прав власності, які зокрема зачіпають право користування і право розпорядження своїм нерухомим майном, які позивач не може здійснювати належним чином, оскільки необхідною умовою для здійснення такого роду правочинів є вимога наявності кадастрового номеру земельної ділянки. Тобто ним заявлено у своєму позові про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, що відповідно є порушенням його права власності, не пов`язаним із правом володіння. Вказані порушення його права власності є підставою для визнання недійсними оскаржуваних пунктів рішень органу місцевого самоврядування, скасування державного акту та державної реєстрації земельної ділянки.

Вказував, що істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності на об`єкт нерухомого майна, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт. Отже, проведення державної реєстрації земельної ділянки у ДЗК з присвоєнням їй відповідного кадастрового номеру є обов`язковою умовою для набуття такою ділянкою відповідної оборотоздатності. Позивач у позові навів відповідні обставини, які свідчать про наявність перешкод у проведенні державної реєстрації належної йому земельної ділянки та надав відповідні докази на підтвердження цього. Неможливість здійснити державну реєстрацію земельної ділянки позивача через дії відповідачів призводить до обмеження права власності позивача на земельну ділянку, які полягають у неможливості розпорядитися нею та побудованим на ній будинком. На думку апелянта, суд не врахував зазначеного і дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.

Посилався на те, що суд першої інстанції неправильно визначив «спірне майно», яке є предметом спору і неправильно визначив предмет позову; неправильно встановив питання наявності або відсутності у позивача права володіння даним майном; помилково заявив, що право власності позивача не зареєстроване у встановленому законодавством порядку.

Тому вважав, що суд першої інстанції безпідставно вказав, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:022:0003 зареєстровано за Миколаївським КЕУ, хоча дана земельна ділянка не є предметом спору. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь які відомості про земельну ділянку з вказаним кадастровим номером, хоча вона була сформована вже у 2013 році шляхом поділу. Натомість права на земельну ділянку позивача площею 960кв.м., яка і є предметом спору, вважаються чинними в силу положень частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зміни порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно не впливають на дійсність державної реєстрації, здійсненої до моменту прийняття змін до законодавства та відповідно до законодавства чинного на момент здійснення такої реєстрації і на наявність у особи права власності і усіх відповідних правомочностей власника. Дійсність державної реєстрації даної земельної ділянки і наявність у позивача права володіння на його ділянку 960кв.м. жодна із сторін не оспорювала і відповідних доказів не надавала. Відповідач Миколаївське КЕУ ніколи не набував права власності на вище зазначену земельну ділянку, яка є предметом спору і право власності на яку порушене. Доказів протилежного відповідач не надавав і суд не встановлював. Наведене вказує на безпідставність висновків суду про віндикаційний позов як належний спосіб захисту прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Миколаївська міськрада вважала її доводи необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню переважно виходячи з аргументів зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Миколаївської міської ради від 20 жовтня 1993 року № 18/14 надано у приватну власність земельну ділянку площею 960кв.м. по АДРЕСА_2 , яка розташована на території Миколаївської міської ради, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку (т. 1 а.с.8).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 березня 2011 року на праві власності за ОСОБА_2 зареєстрований житловий будинок, загальною площею 174,9кв.м, із господарськими будівлями, огорожами та спорудами за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с.9).

Пунктом 1.4 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 29 листопада 1996 року № 595 «Про затвердження матеріалів інвентаризації і відведення земель підприємствам, установам та організаціям за фактичним землекористуванням» затверджено матеріали інвентаризації та відведено земельні ділянки за фактичним землекористувачем КЕЧ Миколаївського району Міністерства оборони України в постійне користування площею 3109932кв.м для розташування військової частини № НОМЕР_1 (т.1 а.с.31).

Пунктом 7.8 рішення Миколаївської міської ради від 3 листопада 2000 року №23/43 «Про попереднє погодження місць для розташування об`єктів, резервування земельних ділянок на термін виконання проектно-вишукувальних робіт, вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками підприємствам, установам, організаціям, фізичним особам, внесення змін до рішень міської ради та міськвиконкому» внесені зміни до пункту 1.4 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 29 листопада 1996 року № 595: «Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Міністерства оборони України в постійне користування площею 310,9932га для розташування військової частини НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.31).

Згідно з державним актом на право постійного користування землею від 8 лютого 2001 року серії І-МК № 002380 за реєстровим номером 394, КЕЧ Миколаївського району Міністерства оборони України надано у постійне користування 310,9932 га землі в межах згідно з планом землекористування для розташування військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.12-13).

У 2017 році позивач замовив розроблення технічної документації для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 960кв.м, розташованої по АДРЕСА_2 , яка була розроблена фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_4 ( т.1 а.с.14-24)

12 липня 2017 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був підписаний акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання щодо вказаної земельної ділянки (т.1 а.с. 24зв).

Рішенням від 2 жовтня 2017 року № РВ-017 державного кадастрового реєстратора відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Воронову Г. П. відмовлено у внесенні до ДЗК відомостей про його земельну ділянку на підставі поданої технічної документації, оскільки встановлено перетин на 99,7 % із земельною ділянкою кадастровий номер :01:022:0003 (т.1 а.с.25 ).

Відповідно до листа КЕВ м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року на картковому обліку КЕВ м. Миколаєва знаходиться військове містечко № НОМЕР_2 , що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 170,7298 га, відповідно до державного акту серії І МК № 002380 від 8 лютого 2001 року, з кадастровим номером :022:0003, зареєстрованої у НКС 5 червня 2014 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок ( т.1 а.с.27).

Відповідно до витягу з ДЗК про земельну ділянку, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :01:022:0003, загальною площею 170,7298 га, внесені в установленому законом порядку 5 червня 2014 року до ДЗК, форма власності - державна власність, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення ( т. 1. а.с.28-30).

Згідно з листом Миколаївської обласної державної адміністрації від 18 червня 2018 року позивачеві повідомлено, що за інформацією Миколаївської міськради під час надання КЕЧ Миколаївського району земельної ділянки площею 310,9932 га не був врахований той факт, що частина цієї ділянки вже відведена громадянам під житлову забудову. Зазначене призвело до накладання земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :01:022:0003, яка перебуває у державній власності ( т. 1 а.с.31).

За положеннями статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статей 13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони», про що вказано у частині 5 статті 20 ЗК України.

Відповідно до статей 78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини 1 статті 126 ЗК України (в редакції чинній на час оформлення позивачкою права власності на земельну ділянку) встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність чи постійне користування із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у пункті 5.10 постанови від 22 серпня 2018 року при розгляді справи №925/1265/16, роз`яснено, що державний акт - це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути невирішеним.

За такого, скасування чи визнання недійсним державного акту, після визнання незаконним та скасування відповідного пункту рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт було незаконно видано, не є необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить державі Україна, та її подальшого повернення на користь належного власника чи користувача.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За наведених обставин, суду першої інстанції належало встановити у справі чи на момент передачі земельної ділянки у власність держави та надання її в постійне користування КЕВ м. Миколаєва, яка частина цієї ділянки не була вільною, та не належала до комунальної чи державної власності, оскільки була набута у законний спосіб раніше позивачем ОСОБА_2 ..

Відповідно до положень частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За положеннями статей 193, 194 ЗК України державний земельний кадастр є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, призначенням якого є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Зазначені норми кореспондуються зі змістом статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», де за положеннями частини 10 статті 24 цього Закону, зі змінами та доповненнями станом на 5 грудня 2019 року, визначається, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, в тому числі, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Втім, ухвалюючи у справі рішення, суд першої інстанції ухилився від його розгляду по суті заявлених вимог, помилково вважав відповідача Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування сил Логістики неналежним, не зважаючи на те, що ця особа є юридичною та самостійно реалізує свої права та виконує обов`язки в межах своєї компетенції. А також безпідставно зазначив про пред`явлення позивачем вимог через неефективний спосіб захисту порушеного права, внаслідок чого ухилився від дослідження наданих сторонами доказів.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи накладаються (перетинаються) земельна ділянка, яку отримав у власність ОСОБА_2 , та земельна ділянка яка перебувала у користуванні Миколаївського КЕУ.

У такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, чи накладаються земельні ділянки сторін у справі, а отже, суд, керуючись положеннями цивільно-процесуального законодавства, для встановлення істинності у справі та з метою виконання завдань правосуддя, міг роз`ясняти сторонам способи реалізації своїх прав та призначити у справі судову експертизу.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку.

Позивач з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не звертався.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Втім, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при передачі Миколаївському КЕУ у користування земельної ділянки на підставі рішення Миколаївської міської ради № 23/43 від 3 листопада 2000 року поділеної власником на підставі технічної документації, йому, в тому числі, було передано частину земельної ділянки, яка перебувала у власності позивача.

Навпаки, з акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання укладеним та підписаним 12 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 без згоди суміжників, вбачається, що належна ОСОБА_2 земельна ділянка межує з земельними ділянка №№ НОМЕР_3 та АДРЕСА_3 , а також з земельними ділянками №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 , а не межує чи накладається на земельну ділянку, яка перебуває в користуванні Миколаївського КЕУ ( т.1 а.с.24зв). І цей акт із технічної документації є таким, що суперечить змісту рішення від 2 жовтня 2017 року № РВ-017 державного кадастрового реєстратора відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Таким чином, у задоволенні позову слід було відмовити за недоведеністю заявлених вимог.

Враховуючи наведене та те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального права, вона підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з постановленням нового про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведенності за допомогою належних та допустимих доказів.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до змісту статті 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2023 року, в якому усунуто описку за ухвалою того ж суду від 25 вересня 2023 року, скасувати, та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді В. В. Коломієць

О. В. Локтіонова