Провадження №2/359/1560/2024
Справа №359/1764/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Семенюти О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Моргушко Л.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивачів ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Бориспільської міської ради про визнання права на приватизацію квартири та встановлення факту користування житловим приміщенням,

встановив:

1. Зміст доводів пред`явленого позову.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду з вказаним позовом та посилалися на те, що вони зареєстровані та фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 з 20 лютого 1996 року. Позивачами було прийнято рішення про приватизацію означеної квартири, однак у листопаді 2023 року відповідач відмовив їм, посилаючись на відсутність ордеру на жиле приміщення. Попереднім квартиронаймачем була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Бориспільської міської ради №463 від 7 вересня 2015 року особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 був переведений на ОСОБА_1 . Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили суд визнати за ними право на приватизацію означеної квартири та зобовязати Бориспільську міську раду здійснити приватизацію за відсутності ордеру.

У травні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали заяву про часткову зміну предмета позову (а.с.43-44) та просять: визнати за позивачами право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , зобовязати Бориспільську міську раду здійснити приватизацію за відсутності ордеру, а також визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право користування означеною квартирою.

2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову.

Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2024 року (а.с.22) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Семенюті О.Ю.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 26 лютого 2024 року (а.с.24) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 29 травня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання (а.с.48-49), було приєднано до справи заяву про часткову зміну предмета позову.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 29 травня 2024 року (а.с.51) було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 підтримують позов та наполягають на його задоволенні.

Представник Бориспільської міської ради не з`явився у судове засідання та направив заяву (а.с.41-42), в якій просив здійснити розгляд справи у відсутності представника відповідача.

3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З витягів з реєстру територіальної громади №2024/001054871 та №2024/001055292 від 31 січня 2024 року (а.с.15, 16) вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 20 лютого 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14 серпня 2014 року.

Рішенням Бориспільської міської ради №463 від 7 вересня 2015 року (а.с.8) у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_4 особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 було переведено на ім`я ОСОБА_1 , яка зареєстрована у вказаному об`єкті нерухомого майна.

31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Бориспільської міської ради з заявою (а.с.19) про передачу їм в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . Листом заступника міського голови ОСОБА_6 (а.с.6) від 3 листопада 2023 року у зв`язку з відсутністю ордера на жиле приміщення позивачам запропоновано звернутись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням.

Правовідносини регулюються главою 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду» розділу ІІІ «Забезпечення громадян жилими приміщеннями. Користування жилими приміщеннями» ЖК України.

4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч.1 ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2, ч.4 ст.10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає в тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», п.63 рішення від 11 січня 1995 року у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушення права на повагу до житла. В п.44 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилом ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

ОСОБА_1 була дочкою ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 - її онук. Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 23 лютого 1963 року (а.с.17) та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 17 травня 1986 року, а також копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 10 травня 1991 року (а.с.18).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона є сусідкою позивачів і тому їй відомо, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 1991 року, а її син ОСОБА_3 - з дня народження.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що вона знайома з ОСОБА_1 та її сином з 1993 року. Весь час позивачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з ним також проживала ОСОБА_5 , яка померла приблизно 10 років тому.

Аналіз письмових доказів, зокрема витягів з реєстру територіальної громади №2024/001054871 та №2024/001055292 від 31 січня 2024 року (а.с.15, 16), рішення Бориспільської міської ради №463 від 7 вересня 2015 року (а.с.8), а також показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 свідчить про те, що позивачі зі згоди матері (баби) ОСОБА_5 вселилися у квартиру АДРЕСА_1 , з 1996 року мають зареєстроване та фактичне місце проживання у вказаному об`єкті нерухомого майна. У такий спосіб вони як члени сім`ї наймача в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України набули право користування цим житлом. В матеріалах цивільної справи відсутнє судове рішення про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою. Ці обставини свідчать про те, що після смерті ОСОБА_5 позивачі набули право вимагати визнання за собою права користування квартирою АДРЕСА_1 .

З огляду на це суд висновує про те, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 . Означений спосіб захисту прав є належним та ефективним. При цьому на підставі означеного судового рішення позивачі мають право на повторне звернення до Бориспільської міської ради з заявою про передачу їм у власність вказаного об`єкта нерухомого майна. Підстави для визнання за позивачами права на приватизацію означеної квартири та тим більше зобовязання Бориспільської міської ради здійснити приватизацію за відсутності ордеру відсутні.Тому у задоволенні позову в частині цих вимог слід відмовити.

Керуючись п.2 ч.1, ч.3 ст.258, абз.1 ч.6 ст.259, ст.263-265, ч.6 ст.268 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Бориспільської міської ради про визнання права на приватизацію квартири та встановлення факту користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині інших вимог відмовити.

Повний текст рішення суду складений 10 червня 2024 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Ю. Семенюта