Єдиний унікальним номер судової справи: 472/74/23
Номер провадження: 22-ц/812/80/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2024 року м. Миколаїв справа № 472/74/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Кокорєва В.В., в приміщені цього ж суду, повний текст рішення складено 06 листопада 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та зміну (збільшення) розміру аліментів,

встановив

31 січня 2023 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Губську Ю.О., звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувала наступним.

Вона та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час народження дитини сторони разом не проживали та не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, у зв`язку з чим, народження дитини було зареєстровано в порядку ст. 126 Сімейного кодексу України (далі СК України), тобто батько дитини визнав своє батьківство.

З часу народження дитини до досягнення нею однорічного року відповідач брав участь у вихованні дочки, відвідував її, допомагав матеріально.

З грудня 2011 року ОСОБА_1 взагалі припинив брати участь у житті дитини, зокрема не відвідував її, не надавав жодної матеріальної допомоги, не піклувався про її життя та здоров`я, взагалі не цікавився ані її розвитком, ані потребами. Відповідач повністю самоусунувся від підтримання будь-якого контакту з дитиною.

За її позовом рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 року з відповідача на її користь було стягнено аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 500 грн.

На підставі її заяви від 22 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості відносно ОСОБА_1 за ст.164 КК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 липня 2021 року відмовлено у задоволенні її позову до відповідача про позбавлення батьківських прав. Миколаївським апеляційним судом було попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання дитини, передбачені сімейним законодавством.

Не дивлячись на це, відповідач своєї поведінки не змінив, не познайомився з донькою, участі у її вихованні не брав, не цікавився її життям, здоров`ям, потребами.

Фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання доньки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя.

Крім того, позивач зазначала, що на сьогоднішній день в умовах воєнного стану, знецінення коштів внаслідок інфляції, постійного подорожчання усіх груп товарів для дітей, зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, збільшення видатків на проживання, значно ускладнює можливість забезпечувати належне й повноцінне утримання дитини, а тому розмір аліментів, які повинен сплачувати відповідач позивачу на утримання дитини є недостатнім для забезпечення потреб ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки та змінити розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 на підставі рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 року у справі №472/1491/13-ц, на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , збільшивши їх розмір з 500 грн щомісячно до 5000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на ігнорування його пропозицій та небажання позивача спілкуватися з ним щодо його участі у вихованні доньки. Вказував, що в нього на утриманні знаходяться три дочки, він не має постійного доходу, тому йому тяжко сплачувати аліменти у визначений строк, але він намагається сплачувати, хоча і не регулярно.

У відповіді на відзив представник позивача посилалася на те, що пояснення відповідача, надані у відзиві, є спотвореними та такими, що не відповідають дійсності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалено:

Позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 у цивільній справі №472/1491/13-ц, на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з твердої грошової суми в розмірі 500 грн щомісячно до твердої грошової суми в розмірі 1600 грн 00 коп. щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073, 60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після винесення постанови Миколаївським апеляційним судом у справі №489/6330/19 від 06 липня 2021 року ОСОБА_1 повинен був повністю змінити своє ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цікавитися успіхами дитини в школі, спілкуватися. Якщо б позивач чинив перешкоди у спілкуванні відповідача з дочкою, то ОСОБА_1 мав право звернутися до органу опіки та піклування або суду про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, встановлення годин для побачення, спілкування з дочкою. Крім того, ОСОБА_1 повинен був змінити своє ставлення щодо утримання дитини, зокрема, хоча б частково, але регулярно сплачувати аліменти позивачу на утримання дочки.

Збільшуючи розмір стягуваних аліментів, суд першої інстанції виходив з того ОСОБА_1 зобов`язаний утримувати дитину нарівні з позивачем, а також повинен створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя дитини, її навчання. Суд врахував те, що відповідач є працездатним, не надав суду докази того, що в нього на утриманні є малолітні/неповнолітні діти (хоча у відзиві зазначив, що в нього на утриманні перебуває 3 дитини), непрацездатні особи, а також інші передбачені законом обставини.

28 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав відмовити.

Зазначав, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував його відзив на позовну заяву щодо ігнорування його пропозицій та небажання позивача спілкуватися з ним щодо його участі у вихованні доньки після постановлення судом судового рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав. Також таке ж ігнорування його та його представника відбувалося з боку представника позивача. Вказував, що ним було прийнято рішення звернутися до суду з заявою про встановлення часу зустрічей з донькою, проте почалася війна і він був вимушений вивезти свою сім`ю з міста у безпечне місце. Після його повернення він дізнався, що його донька з позивачем виїхали за кордон, тому він вирішив почекати з поданням до суду вказаної заяви. Він сподівався, що після повернення позивач заспокоється та змінить свою точку зору по їхньому питанню та він ще раз спробує з нею домовитися про зустрічі з донькою. Крім того, суд не врахував те, що у відзиві на позов він звертав увагу суду на те, що у нього на утриманні знаходяться три дочки, він не має постійного доходу, тому йому важко сплачувати аліменти у визначений строк, але він намагається сплачувати, хоча і не регулярно. До того ж він надавав суду докази часткового погашення боргу по аліментах, навіть на час розгляду вказаної справи у сумі 10 000 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

16 січня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про підтримання ним апеляційної скарги та розгляд справи за його відсутності.

21 січня 2024 року від представника позивача ОСОБА_4 адвоката Губської Ю.О. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність та заперечення проти задоволення апеляційної скарги.

Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, як орган опіки та піклування, свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила.

Аналіз змісту доводів і вимог апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про збільшення розміру аліментів не оскаржується, а тому відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного Веселинівського районного управління юстиції у Миколаївській області (а.с.13).

У 2013 році відповідач звернувся з позовом до позивачки про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 03 грудня 2014 року, у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі розміром 500 грн щомісячно, починаючи з 25 вересня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13).

Відповідно до листа Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №81785 від 14 вересня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01 вересня 2023 року складає 49827,85 грн. Відповідачем надано до суду копію квитанції про часткову сплату заборгованості в розмірі 10 000,00 грн.

З відповіді на запит з Веселинівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №1 «Сонечко» Веселинівської селищної ради Миколаївської області №41 від 16 серпня 2019 року слідує, що ОСОБА_1 за час перебування ОСОБА_3 в дошкільному закладі 2012-2016 років дитину не відвідував, життям дочки не цікавився і участі у вихованні дитини не брав.

Відповідно до відповіді Веселинівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 27 серпня 2019 року №184 ОСОБА_2 постійно присутня на засіданнях батьківських зборів, відвідує уроки, бере участь у підготовці та проведенні навчально-виховних заходів, цікавиться успіхами доньки. ОСОБА_1 в період з вересня 2016 року по серпень 2019 року не відвідував навчальний заклад та не цікавився життям і успішністю ОСОБА_3 .

Згідно з висновком Органу опіки і піклування Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 20 листопада 2019 року, орган опіки та піклування вважав доцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На засіданні комісії були запрошені в порядку усного повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . З`явилася тільки ОСОБА_2 . Комісією встановлено, що ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 34 677 грн 41 коп. ОСОБА_1 самоусунувся та ухилявся від виконання батьківських обов`язків по створенню належних умов для життя, нормального фізичного та морально-психологічного розвитку дитини, не брав участі у матеріальному забезпеченні дитини та її вихованні.

Постановою Миколаївського апеляційного суду у справі №489/6330/19 від 06 липня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання дитини, передбачені сімейним законодавством.

Рішенням виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області №300 від 21 грудня 2021 року визначено місце проживання малолітньої дитини з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Опорного навчального закладу Веселинівська ЗОШ І-ІІІ ступенів №276 від 02 листопада 2021 року ОСОБА_2 постійно присутня на батьківських зборах, бере участь у підготовці та проведенні навчально-виховних заходів, допомагає ОСОБА_3 у навчанні під час дистанційної форми роботи навчального закладу. Дитина має все необхідне для навчання та розвитку, мати цікавиться навчанням та успіхами дитини. ОСОБА_1 в період з вересня 2016 року по листопад 2021 року не відвідував навчальний заклад та не цікавився життям, розвитком, успішністю ОСОБА_3 .

Згідно з висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області № 96 від 16 травня 2023 року комісія з питань захисту прав дитини, вважала недоцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а батько виявляє бажання надалі брати участь у вихованні дитини та її утриманні матеріально. ОСОБА_1 надіслав на електронну пошту служби у справах дітей заяву, в якій зазначив, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_3 . Також, повідомив, що саме ОСОБА_2 перешкоджає його спілкуванню з дочкою, проте він хоче бути офіційним батьком ОСОБА_3 та спілкуватися з нею, виховувати, надавати батьківську підтримку, сплачувати аліменти. Крім того, на питання голови комісії до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як вона ставиться до того, щоб її батька позбавили батьківських прав, остання не змогла надати чіткої відповіді.

Судом першої інстанції була допитана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зазначила, що ОСОБА_1 з нею не спілкується. Раніше вона сумнівалася щодо позбавлення відповідача батьківських прав, а зараз не сумнівається. Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що вона батька ніколи не бачила особисто в житті, а лише на фотографіях. Батько з нею не спілкується.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, суд не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої доньки.

Колегія суддів зауважує, що наданим суду першої інстанції в цій справі вищевказаним доказам, що, на думку позивачки, свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків після ухвалення судового рішення про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав, була надана оцінка при прийнятті Миколаївським апеляційним судом постанови від 06 липня 2021 року.

Оцінюючи докази у справі, суд першої інстанції фактично не погодившись з висновком Виконавчого комітету Веселинівської селищної ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Веселинівської селищної ради від 16 травня 2023 року № 96, про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, не навів відповідних мотивів. Зокрема, суд не врахував встановленні комісією обставини, заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_3 , що саме ОСОБА_2 перешкоджає його спілкуванню з дочкою, його бажання бути офіційним батьком ОСОБА_3 та спілкуватися з нею, виховувати, надавати батьківську підтримку, сплачувати аліменти. Крім того, з висновку слідує, що на питання голови комісії до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як вона ставиться до того, щоб її батька позбавили батьківських прав, остання не змогла надати чіткої відповіді.

Доказів, які б спростовували встановленні вказаним висновком обставини та доводили його недостатню обґрунтованість, матеріали справи не містять.

Враховуючи заперечення ОСОБА_1 в позбавленні батьківських прав, а також часткову сплату ним заборгованості по аліментам, апеляційний суд вважає, зазначене свідчить про його інтерес до дитини, реально бажання змінити поведінку.

Саме по собі не звернення відповідача до органу опіки та піклування або суду про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, встановлення годин для побачення, спілкування з дочкою через перешкоди позивача у спілкуванні відповідача з дочкою, не свідчить про відсутність, як таких перешкод, так і бажання відповідача їх вирішення з позивачем добровільно.

Отже, матеріали справи не містять беззаперечних обставин, нових доказів, які вказували б на наявність достатніх підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У цій справі апеляційний суд зауважує на необхідності врахування об`єктивних причин неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема, проживання в іншому місті, існування між батьками неприязних стосунків, введення в Україні воєнного стану, що може вказувати про недоведеність позивачем свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

З огляду на це, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої доньки, враховуючи бажання батька спілкуватись з донькою, а також те, що батько дитини заперечує позбавлення його батьківських прав і бажає брати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції, дійшов передчасного висновку про задоволення позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно його малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні, а вимоги позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, є передчасними, тому не можуть бути задоволенні.

Оскільки суд першої інстанції не в повній мірі дотримався процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду має бути скасовано на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішенні в оскаржуваній частині про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення судового збору на користь ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.