ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля (далі ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля) про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 24 липня 1982 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2

Вказувала, що її чоловік ОСОБА_2 з вересня 1982 року працював у різних структурних підрозділах ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля.

Зазначала, що 07 грудня 1997 року з її чоловіком стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер.

Посилаючись на те, що внаслідок втрати чоловіка у молодому віці їй завдана моральна шкода, яка полягає в постійно психологічно-емоційних відчуттях страждання, самотності, депресії, так як вона була позбавлена сімейного життя, турботи та любові чоловіка, що свідчить про втрату нормальних життєвих зв`язків, пов`язаних із загибеллю чоловіка, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй смертю чоловіка, 540 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на користь держави судовий збір у розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути 150 000 грн, з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, розстрочивши виконання судового рішення на чотири місяці рівними частинами з граничною виплатою в останній робочий день місяця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суд про стягнення 300 000 грн. не відповідають рівню моральних страждань спричинених позивачці. Звертають увагу на ряд постанов якими за аналогічних обставин стягнуті значно менші суми.

18 квітня 2024 року позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що втратила коханого чоловіка та зазнала моральних страждань. Зазначає про відсутність підстав для розстрочення рішення.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1982 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_3 .

З ІНФОРМАЦІЯ_2 по 11 січня 1984 року та з 27 січня 1984 року по 07 грудня 1997 року ОСОБА_2 працював у різних структурних підрозділах ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до п.11.3. акту №123 форми Н-1 від 17 грудня 1997 року про нещасний випадок на виробництві, який стався 07 грудня 1997 року о 4 годині 10 хвилин, встановлено причини настання нещасного випадку: виробництво вибухових робіт із вилучення металевого арочного кріплення накладними зарядами; знаходження потерпілих в небезпечній зоні при виробництві вибухових робіт; низька технологічна дисципліна серед робочих та ІТР дільниці ВТБ (БВР), дільниці по видобутку вугілля №7 і майстра-підривника.

Відповідно до п.11 акту, 6 грудня 1997 року в ІV зміну помічником начальника дільниці по видобутку вугілля ОСОБА_4 . гірничому майстру ОСОБА_5 був виданий наряд на виїмку вугілля комбайном в 706 лаві в кількості 300 тн. на кріплення сполучення лави із штреками і виробництво вибухових робіт на верхньому сполученні лави (руйнування металевого верхняку арочного кріплення), що вже явилось одним із основоположних небезпечних виробничих факторів, так як виробництво вибухових робіт у вугільних шахтах по вилученню металевого кріплення заборонено Єдиними правилами безпеки при вибухових роботах.

Для чого була виписана наряд-путівка і технологічна карта на виробництво вибухових робіт, нібито для зняття з «жорсткої» бази 128 секції на сполученні із 706 бортовим штреком.

Про положення на верхньому сполученні, про те, що верхняк арочного кріплення упирається в ґрунт штреку і заважає черговій засувці натяжної головки конвеєра СП-202 лави, був проінформований помічником начальника дільниці ОСОБА_4 по телефону о 22 годині, начальник дільниці ОСОБА_6 . ОСОБА_4 по телефону обговорив з начальником дільниці різні варіанти вилучення заважає задвижці конвеєра верхняка, в тому числі і при допомозі вибухових робіт. Начальник дільниці ОСОБА_6 в категоричній формі не заборонив виробництво вибухових робіт, сказав ОСОБА_4 - «дивись, на твій розсуд».

Для виконання робіт на верхньому сполученні ланковим ОСОБА_7 були виведені три людини - гірники очисного забою: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , яким на місці був виданий наряд: підкріпити сполучення, сховати електричні кабелі. О 2 годині 15 хвилин гірничий майстер ОСОБА_5 подзвонив по телефону на склад ВМ і повідомив майстру-підривнику ОСОБА_10 про готовність до вибухових робіт. Майстер-підривник ОСОБА_10 по приходу на 706 бортовий штрек, в районі енергопотягу зустрівся з гірничим майстром ОСОБА_5 , який запропонував його провести вибухові роботи по видаленню верхняка арочного кріплення. Знаючи, що виробництво вибухових робіт накладними зарядами у вугільних шахтах заборонено, майстер-підривник ОСОБА_10 погодився із цією пропозицією та віддав ОСОБА_5 наряд-путівку для оформлення. Гірничий майстер ОСОБА_5 зробив відмітку про дозвіл виробництва вибухових робіт (4 години 10 хвилин), призначив гірника очисного забою ОСОБА_8 для виводу людей із 706 лави по 706 збірному штреку на свіжу струю, а ОСОБА_11 для виводу людей по 706 бортовому штреку до заїзду.

Не переконавшись в тому, що люди пішли у безпечне місце, гірничий майстер ОСОБА_12 дозволив майстру-підривнику ОСОБА_10 приступити до виготовлення заряду і виробництву вибухових робіт методом накладних зарядів.

Немаючи досвіду виробництва вибухових робіт по вилученню металевого арочного кріплення майстер-підривник ОСОБА_10 в жолоб спецпрофілю верхняка висипав вміст двох патронів амоніта Т-19 (600 гр.), спорудив таким чином осколковий «снаряд», що також являється одним із небезпечних виробничих факторів.

О 4 годині 10 хвилин після виготовлення заряду і підключенню магістральних проводів майстер-підривник ОСОБА_10 не пішов на належну в даній ситуації відстань, не менше 150 м, а зробив підрив з відстані 15 м, сховавшись за корпус маслостанції.

Гірничий майстер ОСОБА_5 , гірник очисного забою ОСОБА_2 , електрослюсар ОСОБА_11 (постовий) не пішли в безпечне місце, згідно схеми розстановки постів і знаходились на відстані 35...38 м від місця виробництва вибухових робіт, що також виявилося небезпечним виробничим фактором, в результаті розлетівшимися осколками металевого верхняка був смертельно травмований гірник очисного забою ОСОБА_2 і травмований гірничий майстер ОСОБА_5 .

Відповідно до п.13 акту №123 форми Н-1 встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства і інших нормативних актів про охорону праці: ОСОБА_4 , помічник начальника дільниці по видобутку вугілля №7, гірничий майстер ОСОБА_5 , майстер-підривник ОСОБА_10 , електрослюсар підземної дільниці по видобутку вугілля №7 ОСОБА_11 , заступник начальника дільниці ВТБ по БВР ОСОБА_13 , начальник дільниці по видобутку вугілля №7 ОСОБА_6 , головний інженер шахти ОСОБА_14 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що смертю чоловіка позивачці завдано глибоких моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад її життя, позивачка втратила підтримку близької людини, наявністю вимушених змін у житті, а тому з урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості,суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивачка пережила і які переживатиме надалі через смерть чоловіка, без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди спричиненою смертю чоловіка, втім не погоджується їх розміром відшкодування визначеним судом.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Нещасний випадок на виробництві внаслідок якого помер чоловік позивачки, чим їй спричинено моральну шкоду, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, мав місце 07 травня 1987 року тобто до 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), а тому до спірних правовідносин правомірно застосовано положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до цієї статті фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №210/2271/19 (провадження №61-19033сво19) та постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року в справі №212/1153/20 (провадження №61-13997св20).

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивачка, у зв`язку із втратою чоловіка у молодому віці, переживає душевні та психологічні страждання, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлений і причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди перед позивачкою.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, дійсно встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Втім, колегія суддів, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме характер і тривалість моральних страждань дружини загиблого, яка втратила чоловіка, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачкою моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., та приймає доводи апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для зменшення розміру моральної шкоди.

В той же час доводи апеляційної скарги відповідача про стягнення моральної шкоди з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів відхиляються.

Так, згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в редакції, що є чинною на день розгляду справи в суді, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Попередньою редакцію підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що була чинною до 25 травня 2020 року, передбачалося, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, окрім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

У даній справі, моральна шкода у розмірі 150 000 грн це сума відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті чоловіка, яка настала до набрання чинності новою редакцією підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачці внаслідок смерті її чоловіка, внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №180/683/13-ц та у постанові Верховного суду від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21.

Прохальна частина апеляційної скарги про розстрочення виконання судового рішення на чотири місяці рівними частинами з граничною щомісячною виплатою в останній робочий день місяця, не може бути прийнята до уваги.

Колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що чинне законодавство визначає, що питання про відстрочку або розстрочку виконання може вирішуватися судом у порядку ст. 267 ЦПК України (судом, який ухвалив рішення) або після відкриття виконавчого провадження. Відповідно до статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Враховуючи викладене, відповідно до ст.376 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, зменшивши її до 150 000 грн. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року змінити в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, стягнутої з приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 300 000 грн. до 150 000 грн.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров