ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 639/832/22

провадження № 22-ц/818/2994/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року, ухвалене суддею Барковою Н.В., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

В обгрунтування позову зазначає, що з 10 квітня 2002 року вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 » уточнена згідно з реєстром назв урбанонімів м. Харкова, затвердженим рішенням 9-ї сесії Харківської міської ради 24-го скликання від 25 грудня 2012 року зі змінами та доповненнями. Відповідач ОСОБА_2 є її колишнім чоловік, шлюб з яким розірвано 11 лютого 2009 року. Як вбачається з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідки про склад сім`ї) від 09 грудня 2021 року, в зазначеній квартирі, окрім неї, ніхто не зареєстрований. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі вона з відповідачем придбала квартиру АДРЕСА_2 і квартиру АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована на її ім`я, а квартира АДРЕСА_3 - на ім`я чоловіка. Квартира АДРЕСА_2 є ізольованою і складається з двох житлових кімнат. Фактично цим житловим приміщенням користується тільки відповідач, який з листопада 2021 року перешкоджає їй навіть увійти до цієї квартири. Спочатку за цією адресою вони жили разом, але згодом, після розірвання шлюбу, було вирішено, що вона стане проживати у квартирі АДРЕСА_3 , а відповідач - у квартирі АДРЕСА_2 . Згідно цієї домовленості у серпні 2010 року вона залишила квартиру АДРЕСА_2 і переїхала за адресою АДРЕСА_4 . В листопаді 2021 року, відповідач вигнав позивача з квартири АДРЕСА_3 , а в квартирі АДРЕСА_2 змінив замки на вхідних дверях, надати їй ключі відмовляється, вчиняє усілякі перешкоди для її користування квартирою. Внаслідок тривалої протиправної поведінки відповідача на протязі чотирьох місяців поспіль доступ до житла для неї закритий. Вона неодноразово намагалася отримати будь-які пояснення від колишнього чоловіка з приводу його поведінки, наполягала на забезпеченні їй вільного доступу до квартири, вимагала припинити чинити їй перешкоди у користуванні власністю, але відповідач відмовляється виконувати законні вимоги і уникає спілкування на цю тему. Так, вона неодноразово приїжджала за адресою своєї реєстрації, дзвонила у двері, спілкувалася із сусідами, але відповідач ховається за дверима і, нібито, її не помічає. Двічі, 10 грудня 2021 року та 12 січня 2022 року, з проханням вжити заходів до винуватця її порушеного права, відновити його і забезпечити нарешті вільний доступ до житлового приміщення вона змушена була звертатися з письмовою заявою до ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, але, як зазначено у довідках ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 29 грудня 2021 року та 17 січня 2022 року, під час проведення перевірки в бесіді з ОСОБА_2 , останній факт своєї протиправної поведінки заперечував та відмовився від будь-яких пояснень згідно положень ст. 63 Конституції України. Отже, поліція припинила подальший розгляд матеріалу і порадила їй для захисту прав і законних інтересів звернутися до суду.

Просить суд усунути їй перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення її у вищевказане житлове приміщення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та вселено ОСОБА_1 у житлове приміщення, розташоване в квартирі АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40грн.

Ухвалою цього ж суду від 11 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не довів факт вчинення ним перешкод у користуванні квартирою.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 та є її співвласником. Позивачем доведено належними та допустимими доказами чинення відповідачем перешкод на проживання позивачу в цій квартирі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки; позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 10 квітня 2002 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації ХМР від 09 грудня 2021 року (а.с. 8).

Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 29 грудня 2021 року право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Голубом І.В. за р.№2279. Назва «вулиця Гвардійців-Залізничників» уточнена згідно з реєстром назв урбанонімів м. Харкова, затвердженим рішенням 9-ї сесії Харківської міської ради 24-го скликання від 25 грудня 2012 року зі змінами та доповненнями (а.с. 9).

Як вбачається із відомостей, які містяться в ЄДРСР та є у відкритому доступі, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2023 року по справі №639/1984/22 було визнано за ОСОБА_2 право власності, в тому числі на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 19 січня 2000 року по 11 лютого 2009 року пребували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 03 березня 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції серії НОМЕР_1 .

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05 червня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Голубом І.В. за реєстровим № 2279, ОСОБА_1 прийняла у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

За інформацією Реєстру територіальної громади м.Харкова, з 2002 р. в квартирі зареєстрована ОСОБА_1 .

Презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , яка набута ними в період шлюбу, не спростовується.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користування належною їй часткою квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено,що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать, що 10 грудня 2021 року та 12 січня 1922 року позивач ОСОБА_1 зверталась до ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області з письмовими заявами, в яких просила вжити заходи до колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який перешкоджає вільному доступу у квартиру, яка є її власністю і розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідками про результати розгляду матеріалів ЖЄО№19872 від 10 грудня 2021 року та ЖЄО №589 від 12 січня 2022 року, під час проведення перевірки в бесіді з ОСОБА_2 останній факт своєї протиправної поведінки заперечував та відмовився від будь-яких пояснень згідно положень ст. 63 Конституції України. Отже, поліція припинила подальший розгляд матеріалу. Позивачу роз`яснено право звернутись до суду за захистом прав і законних інтересів (а.с.10-11).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Як зазначалось вище, 01 березня 2023 року Жовтневим районним судом м. Харкова у справі №639/1984/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було ухвалено рішення щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема за ОСОБА_2 було визнано право власності, в тому числі на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Із змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи №639/1984/22 було відомо про факт звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до нього про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення справа №639/832/22. При цьому, ОСОБА_2 під час розгляду справи №639/1984/22 у своїй позовній заяві висловлював заперечення проти позову ОСОБА_1 у даній справі №639/832/22 посилаючись на те, що у квартирі квартири АДРЕСА_2 він проживає самостійно, а ОСОБА_1 має можливість мешкати у своєї матері в м. Дергачі.

Сам факт заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та відсутність можливості у власника самостійно

без звернення до співвласника реалізувати свої права за відсутності вільного доступу до належного їй майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди.

У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №466/8225/20 суд касаційної інстанції зазначає про те, що: «Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю».

Таким чином, сам факт заперечень ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 , подання відповідачем ОСОБА_2 апеляційної скарги свідчить про невизнання, оспорення прав позивачки ОСОБА_1 .

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачу належною їй часткою вказаної квартири.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова