Дата документу 27.06.2024Справа № 554/2853/24
Провадження № 2/554/3485/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря Єсліковської О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у березні 2024 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м., визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 01.09.1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюб та присвоєно прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 01.09.1990 року. За період шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час спільного проживання разом з ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя придбало квартиру, загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Правовстановлюючі документи оформлені на ім?я ОСОБА_2 . Фактично основним джерелом доходів подружжя була сумісна праця.

З урахуванням неналежного виконання батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї з боку ОСОБА_2 , відповідно до позиції Верховного Суду, є підстави для задоволення позову, визначивши розмір частки власності квартири за ОСОБА_1 та її дітей у розмірі 2/3 частки квартири, а за ОСОБА_2 - 1/3 частку.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку квартири, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , оціночна вартість квартири складає: 1 228 000 грн., 2/3 частини від цієї суми складає: 815 200 грн.

Ухвалою суду від 07.05.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, надала заяву з проханням розглянути справу без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідач через Державну установу «Полтавська установа виконання покарань (№23)» надіслав до суду заяву, в якій просить про розгляд справи у його відсутність та про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, відповідно до ст.ст.211,223 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.12) вбачається, що сторони 01.09.1990 року зареєстрували шлюб, актовий запис №2263.

За період шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

За час спільного проживання сторони набули майно, а саме придбали квартиру, загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою звернення до суду із даним позовом є те, що правовстановлюючі документи оформлені на ім?я ОСОБА_2 , тоді як майно набуте за доходи подружжя від сумісної праці. Також, позивач, враховуючи неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків, просить визначити розмір частки за нею та дітьми - 2/3 , а за відповідачем 1/3.

Відповідно до висновку від 09.03.2024 року, вартість спірної квартири складає 1 228 000 грн. (а.с.16).

Крім того, згідно матеріалів справи встановлено, що Слідчим відділом Управління СБ України в Полтавській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000154 від 29.06.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.ч.2 і 3 ст.436-2 КК України. 02.01.2024 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень.

Також, у ході досудового розслідування кримінального провадження ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 08.01.2024 року накладено арешт на об`єкт житлової нерухомості (квартиру), належний на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Арешт накладено на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України для забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру, оскільки інкримінований ОСОБА_2 злочин передбачає призначення покарання у виді конфіскації майна, та з метою забезпечення вироку суду в частині можливої конфіскації майна.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до статті 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

У Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц, провадження № 61-24103св18, зазначено, що аналіз статей 69-71, 74 СК України дозволяє зробити висновок, що поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість, ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у цивільній справі №723/826/19.

Застосовуючи цю позицію до розглядуваних правовідносин, суд приходить до висновку, що фактично позовні вимоги спрямовані не на захист сімейних прав позивача, зокрема, на поділ спільної сумісної власності подружжя, а на виведення майна з під можливого у кримінальному провадженні додаткового покарання у вигляді конфіскації, що не узгоджується із завданням цивільного судочинства, а також свідчить про використання позивачем «права на зло».

Таких висновків суд дійшов, покликаючись на те, що позивачка вимагає не скасувати арешт на нерухоме майно в частині, що належить їй, а поділити це майно, визначивши за нею 2/3 частки квартири, не зважаючи на те, що квартира арештована в межах кримінального провадження, що ще раз підтверджує, що справжньою метою її вимог є не вирішення цивільного спору, а виведення майна з під конфіскації в межах кримінального провадження, що і є виявом використання «права на зло».

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 не надала до суду жодних належних, достовірних та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Крім того, позивач, достовірно знаючи про наявність обтяження, яке зареєстроване у відповідному порядку на майно, яке є предметом поділу між сторонами, арешт цього майна проводився для забезпечення конфіскації на користь держави, до участі у справі не просила залучити як співвідповідача особу, на чиї права та обов`язки впливає рішення у цій справі Головне управління ДФС у Полтавській області (орган, який представляє інтереси держави у питаннях конфіскації майна).

Суд наголошує, що в межах цивільного судочинства не вправі підміняти собою суд у кримінальному судочинстві та визначати перелік та вид майна, що підлягає конфіскації, а тим більше, звільняти його з-під такої конфіскації.

Також слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

А згідно з ч.1 ст.49 КВК України конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходить з того, що запропонований позивачем спосіб поділу спільного майна подружжя шляхом присудження майна, яке арештоване у кримінальному провадженні на забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна, фактично призведе до виведення такого майна з-під дії заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, що не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства та свідчить про вживання позивачем «права на зло».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,81,263-265, ЦПК України, ст.ст.57,60,69,70 СК України, ст.372 ЦК України,суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя А.М. Чуванова