КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/1286/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9726/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Захарчук С.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Тузової Владислави Олександрівни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договорами банківського вкладу та зазначав, що між ним та відповідачем було укладено договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009, строком до 17.03.2010, та договір вкладу «Пенсійний накопичувальний» №SAMDN2516 від 09.09.2009, строком до 09.09.2010.

У зв`язку з блокуванням його рахунків, він звернувся до відповідача з вимогою надати інформацію по депозитних рахунках та їх виплату.

Відповідно до довідки №3068709 від 14.06.2014 залишок грошових коштів складає: за договором вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 у розмірі 2 629 162,22 гривні, за договором вкладу «Пенсійний накопичувальний» №SAMDN2516 від 09.09.2009 у розмірі 124 242,41 гривні.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 розірвано та стягнуто з банку на його користь 4 187 533,33 гривні за вказаним договором.

Оскільки відповідач вчасно не повернув вклад за депозитним договором, просив стягнути з відповідача проценти по вкладу за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 431 758,86 гривень, пеню за прострочку повернення вкладу за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 26 265 330, 58 гривень, 3% річних за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 71 959, 81 гривень та інфляційні нарахування за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 212 962, 14 гривні.

01.07.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просви стягнути за період з 02.03.2018 по 01.07.2019 проценти по вкладу в сумі 631 431, 12 гривню, пеню в сумі 38 412 060, 04 гривень, три проценти річних в сумі 105 238,52 гривень, інфляційні втрати в сумі 333 903, 60 гривні.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року позов було задоволено частково - стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3 проценти річних в розмірі 105 238, 52 гривень, інфляційні втрати в розмірі 333 903, 60 гривні. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник відповідача - Тузова В.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а в іншій частині - залишити рішення без змін, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 розірвано та стягнуто з банку на його користь 4 187 533, 33 гривні за вказаним договором.

Оскільки відповідач вчасно не повернув вклад за депозитним договором, просив стягнути з відповідача проценти по вкладу за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 431 758, 86 гривень, пеню за прострочку повернення вкладу за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 26 265 330, 58 гривень, 3% річних за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 71 959, 81 гривень та інфляційні нарахування за період з 02.03.2018 по 28.01.2019 у розмірі 212 962, 14 гривні.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.07.2019 позивач просив стягнути з відповідача проценти по вкладу у розмірі 631 431, 12 гривня, пеню за прострочку повернення вкладу у розмірі 34 412 060,04 гривень, 3% річних у розмірі 105 238, 52 гривень, та інфляційні втрати у розмірі 333 903,60 гривні.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року позов було задоволено частково - стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3 проценти річних в розмірі 105 238, 52 гривень, інфляційні втрати в розмірі 333 903,60 гривні за період з 02.03.2018 по 28.01.2019. В іншй частині вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено депозитний договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 та договір вкладу «Пенсійний накопичувальний» №SAMDN2516 від 09.09.2009. РішеннямПодільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 розірвано та стягнуто з банку на його користь 4 187 533, 33 гривні за вказаним договором. Постановою заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва Менчиць Н.Є. від 22 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження №55844657.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами по справі не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У § 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Zolotas проти Греції» (№ 2) суд зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави («Nejdet Sahin I Perihan Sahin v. Turkey», № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу).

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, в якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини перша, третя статті 1060 ЦК України).

За положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до вимог статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» №SAMDN562 від 17.03.2009 розірвано та стягнуто з банку на його користь за вказаним договором 4 187 533,33 гривні. В іншій частині позовних вимог було відмовлено

Також рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року було стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу за договором № 1562 від 17.03.2009 грошові кошти у загальному розмірі 2 288 388, 69 гривень, що складається з: процентів по вкладу за період з 29.09.2017 по 01.03.2018 у розмірі 199 126,71 гривень; пені за період з 02.03.2017 по 01.03.2018 у розмірі 14 119,68 гривень; 3% річних за період з 02.03.2015 по 01.03.2018 у розмірі 205 807, 96 гривень; інфляційних нарахувань за період з 02.03.2015 по 01.03.2018 у розмірі 1 869 334,34 гривні. Вказане рішення було постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» процентів по вкладу за договором № SAMDN 1562 від 17.03.2009 за період з 29.09.2017 по 01.03.2018 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 проценти по вкладу за договором № SAMDN 1562 від 17.03.2009 за період з 29.09.2017 по 01.03.2018 у розмірі 162 092,53 гривні. Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року було змінено постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року в частині визначення розміру судового збору.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачем доведено, що між ним та банком виникли договірні відносини на підставі договорів банківського вкладу та відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів, які були стягнуті на його користь рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апелянта зводяться до того, що 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу, укладення договору про переведення боргу не передбачає внесення будь-яких змін до договору банківського вкладу, а лише юридично змінює боржника за договором, кредитор не набуває правового статусу сторони договору про переведення боргу, та не стає носієм нових, додаткових для себе прав та обов`язків, а тому саме товариство повинно повертати суму вкладу позивачу, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, які свідчать про відсутність зобов`язання у банку перед позивачем, після ухвалення рішення, а саме: Витяг з електронного додатку (реєстр кредиторів) до договору про переведення боргу від 17.11.2014, в якому зазначено дані кредитора - ОСОБА_1 , балансовий рахунок 2635, референс - № SAMDN 1562, розмір грошових коштів - 2 621 792, 13 гривні, та 35 790,60 гривень, Довідка про те, що банк підтверджує виконання в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування коштів за вказаним депозитним договором на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон», Договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» від 17.11.2014, Додаткова угода від 18.11.2014 до Договору переведення боргу від 17.11.2014

Вказані документи не можуть бути підставою для визнання відсутності зобов`язання у банку перед позивачем з огляду на визнання такого договору таким, що не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки Договору переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», фактично ухваливши рішення щодо неналежного відповідача.

Передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін. Беручи до уваги недоведеність поширення Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» на відносини, які виникли за укладеним між сторонами договором банківського вкладу, застосування вказаної норми в даному випадку не підлягає.

В умовах Депозитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем також не було передбачено можливості переведення боргу на іншу особу.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачем позивача про заміну боржника у Депозитному договорі з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». Також відсутні докази наявності згоди позивача на заміну боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року (справа №321/1260/19) вказано, що суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах. Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року (справа №757/44991/21-ц) зроблено висновок, що Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження надання вкладником згоди на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 12 липня 2023 року у справі № 757/15311/20, від 24 травня 2023 року у справі № 757/53371/20-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 у подібних правовідносинах.

Таким чином суд дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зробила висновок, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Отже, Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за Депозитними договорами.

З дати розірвання договору відсутні підстави для нарахування процентів та пені, а інтереси вкладника забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, які нараховані на суму вкладу - 2 629 162, 22 гривні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 червня 2024 року.

Головуючий

Судді