ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

справа № 299/3628/19

провадження № 61-2055св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олексіївна

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року у складі судді Левко Т. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у складі колегії суддів Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Кондора Р. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олексіївна, про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, в якому просив суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 47,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за AT КБ «ПриватБанк», вчинену 11 січня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріальною округу Біловар І. О.;

- повернути в попередній стан право власності на житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 47,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом реєстрації права власності на такий будинок за попереднім власником - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий код НОМЕР_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 січня 2008 року між АТ КБ «Приват Банк» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКVOGA у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 16 822,00 долари США (тіло 15 000 доларів США) з кінцевим строком повернення 26 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 січня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого у заставу було передано будинок з надвірними спорудами загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 47,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 грудня 2007 року Малокопанською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 24 липня 2007 року за № 31-2.

Вказував, що 09 жовтня 2019 року позивач уклав з відповідачем додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою погасив наявну заборгованість за кредитом одним платежем у розмірі 13 447,60 доларів США , а банк натомість зробив прощення решти заборгованості за кредитом та видав позивачу довідку про відсутність будь-якої заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» від 10 жовтня 2019 року за № О3GPIJRH2IEKJ2E3, чим банк підтвердив виконання позивачем умов кредитного договору.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» з проханням видати оригінали правовстановлюючих документів на предмет застави, які передав банку під час оформлення кредиту, та вилучити записи» з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек у зв`язку з погашенням заборгованості за кредитом у повному обсязі, однак отримав відповідь про те, що видати оригінали документів неможливо, оскільки предмет застави - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: на АДРЕСА_1 30 січня 2018 року банком взято на баланс через наявність простроченої заборгованості за кредитом.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна як щодо суб`єкта (позивача як власника будинку) так і щодо об`єкта (будинку як нерухомості), 11 січня 2018 року приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., здійснив реєстрацію права власності на зазначений предмет застави за AT КБ «ПриватБанк».

Вказану реєстрацію позивач вважав такою, що здійснена з порушенням норм чинного законодавства, посилаючись на те, що жодного повідомлення (письмової вимоги) застереження про усунення порушень та про намір звернути стягнення на предмет застави позивач не отримував, оцінки будинку суб`єктом оціночної діяльності проведено не було, жодна сума від звернення стягнення на предмет застави не була зарахована на погашення кредиту.

Добровільно скасувати державну реєстрацію та повернути право власності до попереднього стану AT КБ «ПриватБанк» відмовляється.

Також позивач вказував, що згідно з кредитним договором та договором іпотеки йому надано валютний кредит, який підпадає під дію мораторію, а тому будь-який перехід права власності в період дії мораторію є таким, що здійснений із порушенням норм чинного законодавства, оскільки у позивача більше немає іншого зареєстрованого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 47,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за AT КБ «ПриватБанк», вчинену 11 січня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріальною округу Біловар Іриною Олександрівною.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» ще у 2009 році використав своє право, передбачене пунктом 24 договору іпотеки та частиною другою статті 1050 ЦК України, а саме звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, використавши судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Предметом позову в цій справі є оскарження позивачем звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, яке вчинене відповідачем із порушенням умов договору іпотеки, а також вимог Законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Усупереч договору іпотеки та положенням Закону України «Про іпотеку» АТ КБ «ПриватБанк» не надіслав позивачу письмову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору із зауваженням, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання вимоги іпотекодержатель розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині повернення до попереднього стану права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення дій, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», належить до виключної компетенції державного реєстратора, при цьому поновлення записів про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, здійснюється автоматично, з особливостями визначеними пунктом 52 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

08 червня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Виноградівського районного суду від 26 квітня 2021 року і ухвалою цього суду від 14 липня 2021 року заяву залишено без задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, відповідно до вимог статей 1, 7, 12, 35, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», статей 3, 10, 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), із посиланням на докази та відповідні мотиви їх оцінки, що наведені у рішенні, обґрунтовано задовольнив заявлені позовні вимоги у частині скасування державної реєстрації права власності на будинковолодіння за АТ КБ «Приват Банк» вчинену приватним нотаріусом 11 січня 2018 року та відмовив у задоволенні решти заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд також вказав на те, що з матеріалів справи відомо, що 09 жовтня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду за кредитним договором, згідно з якою позивач ОСОБА_1 погасив наявну заборгованість за кредитом одним платежем у розмірі 13 447,60 доларів США, про що позивачу видано довідку від 10 жовтня 2019 року про відсутність у нього заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 лютого 2023 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір MKV0GA від 28 січня 2008 року та іпотечний договір від 30 січня 2008 року є дійсними, а тому у разі не спростування презумпції правомірності цих договорів всі права, набуті сторонами правочину за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Вказує, що положення Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» реєстратору був наданий перелік необхідних документів та ним прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком. Вказані документи знаходяться у реєстровій справі і позивачем не спростовані.

Також заявник вказує, що позивач не заперечує та визнає, що у нього була заборгованість за кредитним договором MKV0GA від 28 січня 2008 року перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 11 січня 2018 року.

Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції застосували норми права без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року справі

№ 6-449цс15, та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі

№ 464/8589/15-ц.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків місцевого та апеляційного судів, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

06 червня 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі у розмірі 16 822,00 долари США (тіло 15 000 доларів США) з кінцевим строком повернення 26 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 січня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме: будинок з надвірними спорудами загальною площею 160,3 кв. м, житловою площею 47,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 грудня 2007 року Малокопанською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 24 липня 2007 року за № 31-2, в силу чого іпотекодержатель має право, в разі невиконання позичальником зобов`язань забезпечених іпотекою, одержати задоволення своїх вимог в рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами позичальника.

У пункті 24 договору іпотеки від 30 січня 2008 року сторони передбачили, що у випадку порушення кредитного договору іпотекодавцем або цього договору іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Згідно із пунктом 29 договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає право іпотекодержателю укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Також суди встановили, що АТ КБ «Приват Банк» усупереч договору іпотеки та положень Закону України «Про іпотеку» не надіслав позивачу письмову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору із зауваженням, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання вимоги Іпотекодержатель розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності/ на підставі якої 11 січня 2018 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О. було зареєстровано право власності на предмет іпотеки - будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Виноградівського районного суду від 30 липня 2009 року у справі № 2-465/10 позовні вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKV0GA від 28 січня 2008 року, у розмірі 15 105,77 доларів США, що становить 116 314,46 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 160,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а також надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із статтею статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені цим Законом, способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

У зв`язку з унесенням змін до вказаної статті згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з умовами пункту 29 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Суди встановили, що позивач заперечував факт отримання від іпотекодержателя повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до банку права власності на належне йому домоволодіння.

Також установлено, що відповідачем до матеріалів цієї справи не долучено будь-яких доказів, які б підтверджували факт направлення письмової вимоги про усунення порушення на адресу позивача, квитанція або касовий чек, опис вкладення, копія конверту тощо та доказів, що така вимога іпотекодержателя отримана іпотекодавцем.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення позовних вимог, які доведені позивачем і не спростовані відповідними доказами відповідачів.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінив на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що іпотекодержатель не виконав свого обов`язку письмово повідомити позивача (іпотекодавця) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на іпотечне майно, у зв`язку із чим у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за АТ КБ «Приватбанк», дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позову ОСОБА_1 .

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Вказані висновки повністю узгоджуються із висновком про застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» про те, що на момент реєстрації предмета іпотеки у боржника існувала заборгованість за кредитним договором не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки предметом позову є оскарження позивачем звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, яке, як правильно встановили суди, вчинене відповідачем із порушенням умов договору іпотеки, а також вимог Законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи касаційної скарги про те, що укладений між позивачем та банком договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодавця колегія суддів відхиляє, оскільки учасниками справи ця обставина не спростовувалася, а позов у цій справі задоволено, виходячи з того, що відповідна умова про звернення стягнення на предмет іпотеки мала би бути реалізовано банком у чіткій відповідності з умовами пункту 29 договору іпотеки, а саме після належного повідомлення іпотекодавця про намір банку звернути стягнення на іпотечне майно. Доказів виконання умови договору іпотеки про таке повідомлення (пункт 29 договору іпотеки) відповідачем у цій справі не надано, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Також не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги про помилкове застосування судами попередніх інстанцій до вирішення спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, тобто не у примусовому порядку.

Такі доводи суперечать висновку про застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), який є обов`язковим для застосування під час вирішення спорів у подібних правовідносинах.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виклала висновок щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, до правовідносин, за яких банком звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження, яке обумовлено іпотечним договором.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на квартиру, яка використовувалася позивачем як місце постійного проживання, не могло бути примусово звернено стягнення на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Також указано, що у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Перевіряючи доводи заявника про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, колегія суддів враховує таке.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15 суд касаційної інстанції переглянув справу за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та дійшов висновку про те, що суди неправильно застосували норми статті 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки не врахували положення частин третьої і четвертої Про іпотеку; нормативно-правовий акт № 898-IV від 05.06.2003">статті 5 Закону України «Про іпотеку» та не звернули увагу на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми Про іпотеку; нормативно-правовий акт № 898-IV від 05.06.2003">статті 23 цього Закону, зокрема щодо визначення предмета іпотеки та його вартості. Так, у цій справі суд звернув стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, водночас предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б визначено не окремі квартири, а будинок 31 загалом (який складається зі 123 квартир) загальною оціночною вартістю 17 млн 70 тис. грн. Крім того, за погодженням сторін договору іпотеки з іпотеки виключено цілий ряд квартир будинку (26 квартир) без зміни попередньої вартості предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874св18) суд касаційної інстанції, переглянувши справ, дійшов висновку, щоположення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Тобто у наведених справах установлені судами фактичні обставини справ є відмінними від фактичних обставин справи, яка переглядається, де встановлено порушення іпотекодержателем свого обов`язку із повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE», рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критеріям законності та обґрунтованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України)

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 листопада 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська