ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4911/24 Справа № 177/1678/23 Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Бортника В.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 177/1678/23за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2024 року (суддя Коваль Н. В.), ухвалене в приміщенні Криворізького районного суду Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ЗАЯВИ

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що вона прийнята на посаду прибиральниці службових приміщень господарчо-обслуговуючого персоналу КЗ «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» ДОР 14 травня 2012 року. 18.07.2023 вона прийшла на обід у кабінет колеги, де на столі стояла закрита напівпорожня пляшка вина. З огляду на специфіку роботи закладу, обідня перерва не передбачена і працівникам надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Під час вживання нею їжі, до кабінету увійшла керівник та технічний інженер та наказали переносити гуманітарну допомогу (питну воду). Коли вона закінчила носити воду, її було викликано до кабінету директора закладу та повідомлено про те, що вона повинна написати заяву про звільнення з посади, оскільки вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, а технічним інженером зафіксовано факт вживання нею алкоголю на робочому місці. Щодо проведення медичного огляду вона не заперечувала, та пройшла його в КП«КЦРЛ» НСР, де результат становив 0,00 % проміле. Підставою для звільнення була її заява про звільнення за згодою сторін, від 18.07.2023 яку вона написала під тиском з боку директора закладу ОСОБА_2 та технічного інженера ОСОБА_3 , надиктовану їй головним економістом ОСОБА_4 . В той же день 18.07.2023, вона написано повідомлення про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, про те повідомлення зареєстровано 19.08.2023, через відсутність наприкінці робочого дня секретаря. 18.07.2023 їй не було видано копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про суми, нараховані їй при звільненні, та трудову книжку на руки вона не отримувала. З огляду на відсутність фактичних дій з боку роботодавця, направлених на припинення трудових відносин, вона продовжувала 19.07.2023 та 20.07.2023 виконувати свої посадові обов`язки. 20.07.2023 їй видано копію наказу про звільнення та трудову книжку. З наказом про звільнення вона не погоджується у зв`язку із чим, вимушена звернутися до суду. Крім того, її заява про звільнення не містить дату з якої остання мала намір звільнитися. Містить лише дату складання заяви.

Просила суд визнати незаконним та скасувати Наказ КП «Криворізька ЦРЛ» НСР від 18.07.2023 року №63-К, поновити її на посаді прибиральника службових приміщень КП «Криворізька ЦРЛ» НСР, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2023 по день ухвалення рішення; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн та судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Криворізька ЦРЛ» НСР про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ,поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що судом було доведено існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді роботодавця і працівника.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційних скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та винести постанову, якою позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, в порушення принципу пропорційності, недотримуючись розумного балансу інтересів сторін, не беручи до уваги доводи позивача про те, що вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки 19 липня 2023 року та 20 липня 2023 року, в умовах повної необізнаності про своє звільнення та існування наказу № 63-к, відсутність згоди позивача на звільнення як 18 липня 2023 року, так і 20 липня 2023 року, не визнавши недобросовісність поведінки позивача встановленою обставиною, як наслідок неправильно застосував норми пункту 1 частини 1 статті 36, статті 47, статті 116 КЗпП, пункту 4.1, пункту 4.2 Інструкції № 58 та дійшов необґрунтованого висновку, що згоди було досягнуто, анулювання домовленості відсутнє, а передбачену законом процедуру звільнення позивача з роботи за угодою сторін відповідачем було повністю дотримано.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задоволити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що з 14 травня 2012 року ОСОБА_1 працювала в КП «КЦРЛ» НСР (назву змінено) прибиральницею службових приміщень, про що свідчить копія трудової книжки.

18 липня 2023 року позивач звернулась до директора КП «КЦРЛ» НСР із письмовою заявою, в якій просила звільнити її з займаної посади за угодою сторін.

Відповідно до наказу № 63-к від 18 липня 2023 року ОСОБА_1 , звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, про що в трудову книжку позивача внесено відповідний запис.

З наказом про звільнення позивач ознайомилась 20 липня 2023 року, де зазначила, що з наказом не згодна. Заяву про звільнення відкликала 19 липня 2023 року та 19 липня 2023 та 20 липня 2023 року знаходилась на робочому місті та виконувала свої обов`язки. Трудову книжку в день звільнення не отримала.

ОСОБА_1 звернулась до директора КП «КЦРЛ» НСР із повідомленням про відкликання заяви 18 липня 2023 року, яке було зареєстровано 19 липня 2023 року.

Після ознайомлення з наказом про звільнення, ОСОБА_1 зверталась із письмовими заявами до ВП № 1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області та до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до депутата Новопільської сільської ради та з усною заявою до ВП № 4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області про незаконне звільнення з посади, проте матеріали справи не містять відповіді на зазначені заяви.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що було доведено існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді роботодавця і працівника.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконого звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 4 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16.

Встановлено, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін відсутня дата її звільнення (а.с.61).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 (адміністративне провадження № № К/9901/23043, К/9901/28700/19).

У постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 7 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 4 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20) та від 7 жовтня 2021 року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21) викладено висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у подібних правовідносинах та зазначено, що незазначення у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

У справі, яка переглядається, дії ОСОБА_1 щодо виходу на роботу 19 липня 2023 року та 20 липня 2023 року, а також написання ОСОБА_1 18 липня 2023 року заяви про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, не можуть свідчити про мовчазну згоду (конклюдентні дії) на звільнення її за угодою сторін саме з 18 липня 2023 року.

Отже, за відсутності узгодженої сторонами дати звільнення суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про досягнення між ОСОБА_1 та КП «Криворізька ЦРЛ» НСР повної згоди на припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП.

Наведене є достатньою підставою для визнання незаконним звільнення позивача згідно з наказом КП «Криворізька ЦРЛ» НСР від 18.07.2023 № 63-к.

За змістом частин 1 та 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З наданої КП «Криворізька ЦРЛ» НСР довідки від 16 серпня 2023 року за № 86 (а.с. 77 зворот) слідує, що загальний розмір заробітної плати ОСОБА_1 за травень 2023 року та червень 2023 року становив 13 660 грн 90 коп. кількість відпрацьованих днів складала 44 тобто, середньоденна заробітна плата позивача становить 310 грн 50 коп. (13 660 грн / 44 робочий день).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 липня 2023 року по 25 червня 2024 року (день винесення постанови апеляційним судом), що підлягає стягненню з КП «Криворізька ЦРЛ» НСР на користь ОСОБА_1 становить 76 383 грн. 00 коп. (246 робочих дні * 310 грн 50 коп.), отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволеною.

Також підлягають частковому задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

У той же час колегія суддів звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути суму морального відшкодування з відповідача на користь позивача у розмірі 10 000 грн, який є достатнім, співмірним і розумним розміром відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції постановлена без повного з`ясування обставин справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог статі 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову та апеляційної скарги сплачено та пред`явлено, а судом задоволено одну вимогу немайнового характеру та вимогу майнового характеру, тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 147 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 220 грн 80 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.

Крім того, у відповідності до положень частини 1 статті 140 ЦПК України, з КП «Криворізька ЦРЛ» НСР на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею в суді першої інстанції витрати при посвідченні довіреності на ведення справи в суді у розмірі 800 грн (а.с. 62).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» від 18.07.2023 № 63-к про звільнення ОСОБА_1 з прибиральника службових приміщень за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прибиральника службових приміщень Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» з 18 липня 2023 року.

Стягнути з Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 липня 2023 року по 25 червня 2024 року (включно) в сумі 76 383 грн. 00 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» на користь ОСОБА_1 витрати при посвідченні довіреності на ведення справи в суді у розмірі 800 грн., судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції 2 147 грн 20 коп. та судового збору за апеляційний перегляд рішення суду у розмірі 3 220 грн 80 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прибиральника службових приміщень Комунального підприємства «КРИВОРІЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» НОВОПІЛЬСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ» та стягнення середнього заробітку за один місяць, що становить 6 210 ( шість тисяч двісті десять) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 25 червня 2024 року

Головуючий О.О. Тимченко