Справа № 490/3703/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Лінника Артема Олександровича від 31.10.2023 року про закінчення виконавчого провадження № 64485349, заінтересовані особи - Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінник Артем Олександрович, ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Лінника Артема Олександровича від 31 жовтня 2023 року № 64485349 про закінчення виконавчого провадження.

В обгрунтування скарги посилався на те, що на підставі Акту від 30.10.2023 року державним витконавцем прийнято рішення про закриття виконавчого провадження в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду боржником. Проте, стягувач категорично не погоджується із постановою , оскільки в акті міститься ненправдива інформація, боржниця до теперішнього часу продовжує не виконувати рішення суду та незаконно займає спірне приміщення.Крім того, 30 жовтня 2023 року він цілий день був вдома, проте ні державного виконавця, ні понятих, ні самої боржниці за адресою не було і жодних процесуальних дій не проводилося.

Оскаржувану постанову йому вручено не було, він отримав її поштою 07.12.2023 року, після чого 11.12.2023 року звернувся до сууд з вказаною скаргою.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.12.2023 року скаргу залишено без руху.

Ухвалою суду від 09.01.2024 року скаргу ОСОБА_1 прийнято до розгляду та у зв`язку із надмірним навантаженням призначено розгляд скарги на 06.03.2024 року.

Розгляд скарги неодноразово відкладався за клопотаннями боржника ОСОБА_2 та державного виконавця.

В судове засідання, призначене 25.06.2024 року відповідачка в черговий раз не з`явилася, повідомлена судом належним чином, доказів поважності причин неявки не надала.

В судове засідання, призначене 25.06.2024 року стягувач ОСОБА_1 не з`явився, доказів поважності причин неявки не надав, повідомлений судом належним чином.

Державний виконавець Лінник А. в судове засідання не з`явивися, доказів поважності причин неявки не надав, повідомлений судом належним чином, пояснень щодо вимог скарги не надав.

Відповідно до ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, вивчивши скаргу та додані до неї документи, прийшов до висновку, що дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виходячи з аналізу зазначеної норми права, виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, ГПК України), так і Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_1 просив поновити строк звернення до суду зі вказаною скаргою; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження № 64485349 від 31.10.2023 року.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

За такого, оскільки державним виконавцем не надано суду докази, що стягувачу було своєчасно вручено копію постанови, строк на оскарження постанови від 31.10.2023 року пропущено ОСОБА_1 з поважних причин, отже підлягає поновленню.

Так, на виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м. Миколаїв перебувало виконавче провадження № 64485349 з примусового виконання виконавчого листа № 490/3703/19, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року про усунення перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв. м. у житловому будинк у літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із житлової кімнати 2-4 площею 17,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення.

В ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження головним державним виконавцем двічі 30 травня 2023 року за вих. №37826 та 04 липня 2023 року за вих. №4717 були направлені вимоги боржнику та стягувачу щодо перевірки виконання рішення суду 12 червня 2023 року о 10 год та 17 липня 2023 року о 10 год відповідно. За наслідками здійснених виїздів за вказаною адресою складено акти від 12 червня 2023 року та 17 липня 2023 року про відсутність боржника та неможливість перевірити виконання рішення суду боржником.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2023 року подання головного державного виконавця задоволено. Надано головному державному виконавцю Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ліннику А.О. дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій з виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/3703/19 від 08 лютого 2021 року.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Відмовлено у задоволенні подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінника Артема Олександровича про примусове проникнення до житла боржника .

Як вбачається з постанови суду апеляційної інстанції, головний державний виконавець за умови дотримання вимог статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» має право на проникнення до житла на підставі рішення суду усунення перешкод у користуванні таким житлом шляхом виселення, що не було враховано судом першої інстанції при розгляді цієї справи. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що необхідним заходом для виконання рішення суду про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, яке набрало законної сили, є окреме надання судом судового рішення про примусове проникнення до житла.

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінника Артема Олександровича від 31.10.2023 року виконавче провадження закрито на підставі п.9 ч.1 ст. 39,40 ЗУ "Про виконавче провадження" - в зв`язку з повним фактичним виконанням згідно акту державного виконавця від 30.10.2023 року.

Так, згідно акту державного виконавця від 30.10.2023 року, складеного головним державним виконавцем Центрального ВДВС Лінника Артема Олександровича у присутності ОСОБА_2 та понятих , - було здійснено виїзд за адресою , вказаною у виконавчому документі, під час проведення виконавчих дій встановлено, що боржник не проживає у кімнаті 2-4, площею 17,3 кв.м., про що складено акт державного виконавця.

Відповідно д с.22 ЗУ "Про виконавче провадження", присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна. Вказані вимоги були дотримані державним виконавцем при здійсненні оспорюваної виконавчої дії.

Стягувач ОСОБА_1 звернувся до Центрального ВДВС зі скаргою на вказані дії державного виконавця, в якій зазначив, що не згоден з вказаною постановою, його не було повідомлено про проведення виконавчих дій, в кімнаті залишилися меблі та побутова техніка, належні боржнику, що свідчить про те, що остання там проживає. Крім того, йому не було надано доступ до вказаного приміщення через відкрите вікно.

Згідно із частиною першою статті 124, частиною першою статті 127, частиною першою статті 129 Конституції України суд, у складі як одного судді, так і колегії суддів, здійснює правосуддя в Україні, керуючись верховенством права, та є незалежним.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення, що також відповідає частині першій статті 129-1 Конституції України. Цьому положенню Конституції України відповідає пункт 7 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частини друга та третя статті 129-1 Конституції України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: 1) верховенство права; 2) пропорційність; 3) обов`язковість судового рішення; 4) розумність строків розгляду справи судом (пункти 1, 6, 7 та 10 частини першої статті 2 ЦПК України). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (відповідно до пункту 4 статті 10 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень, серед іншого, є вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

В силу частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем.

Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем.

Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове виселення.

У разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця.

За встановленими у справі обставинами на примусовому виконанні перебував виконавчий документ про виконання судового рішення про виселення ОСОБА_2 з кымнати за вказаною адресою.

Відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 цього Закону).

Отже, за наявності документального підтвердження фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, державний виконавець керуючись пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» закінчує виконавче провадження, про що виносить відповідну постанову.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, позивач посилався на те, що рішення суду не було виконано, в той же час, державним виконавцем було закрито виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

Отже, в даному випадку, підлягає перевірці факт виконанням рішення, а саме виконання рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 із житлової кімнати 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літер А за адресою АДРЕСА_1 - без надання іншого житлвого приміщення.

Суд зауважує, що з наданих на адресу суду копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем при примусовому виконанні рішення було складено Акт, в якому в присутності понятих засвідчено, що боржник не проживає у вказаній кімнаті, проте жодним чином не зазначено про виконання інших вимог ст. 66 ЗУ "Про виконавче провадження"- як-то звільнення приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від майна боржника та заборону боржнику користуватися цим приміщенням.

Отже, залишення речей боржника у спірній кімнаті псвідчить про те, що рішення суду фактично не було виконано. За таких обставин виконавче провадження з примусового виконання рішення не могло бути закрито на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є неприпустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції (абзац третій пункту 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6).

Ураховуючи вищевикладені обставини справи та аналізуючи зазначені вище норми права, суд доходить висновку, що скарга в частині скасування постанови державного виконавця Лінника Артема Олександровича від 31 жовтня 2023 року № 64485349 про закінчення виконавчого провадження підлягає задоволенню, оскільки вказану постанову старшим державним виконавцем винесено передчасно, у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (частина перша статті 41 Закону України "Про виконавче провадження").

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 353, 354 , 449-450 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Лінника Артема Олександровича від 31.10.2023 року про закінчення виконавчого провадження № 64485349, заінтересовані особи - Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінник Артем Олександрович, ОСОБА_2 - задовольнити .

Скасувати постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінника А.О. від 31 жовтня 2023 про закінчення виконавчого провадження 64485349 з примусового виконання виконавчого листа №490/3703/19 , виданого 08.02.2021 року Центральним районним судом міста Миколаєва .

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п"ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.А. Гуденко