Справа № 469/1150/24
Номер провадження 2/482/759/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

20 грудня 2024 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Кічули В.М., секретаря судового засідання Алєксєєнко В.В., за участю представника позивача адвоката Вороненко Т.М., представника відповідача адвоката Бойченка Г.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Березанського районного суду Миколаївської області з вищевказаним позовом.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 09.08.2024 року вказану справу №469/1150/24 передано за підсудністю до Новоодеського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

У своєму позові ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики від 12 жовтня 2022 року в сумі 400 000 гривень 00 копійок, а також понесені судові витрати.

У судовому засіданні 20.12.2024 року представник позивача - адвоката Вороненко Т.М. заявила клопотання про зменшення позовних вимог, у зв`язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості в сумі 75 000,00 грн., та просила стягнути з відповідача 325 000,00 грн.

Вказане клопотання про зменшення позовних вимог подане у відповідності до ст. 49 ЦПК України та підлягає до задоволення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач 12 жовтня 2022 року уклали договір позики грошових коштів на суму 400 000,00 грн. На виконання домовленості позивач передала, а відповідач отримала кошти у вказаній сумі та написала розписку про їх отримання. За умовами договору позики відповідач зобов`язалася повернути кошти до 10 грудня 2023 року, але не повернула їх. На даний час боргові зобов`язання не виконані. Борг не повернутий. Позивач зверталася до відповідача з вимогою добровільно повернути кошти, однак відповідач відповів відмовою. До позову долучила оригінал розписки від 12.10.2022 року.

13.11.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить поновити строк на подання відзиву, визнати правочин (боргову розписку) недійсним і таким, що не несе правових наслідків, у задоволенні позову позивача про стягнення боргу відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Зазначає, що оскільки відповідач не отримувала позовної заяви, а її представник ознайомився з позовом лише 11.11.2024 року, і 12.11.2024 направив на адресу суду відзив на позов, тому просить поновити строк на його прийняття.

Враховуючи зазначене, судом протокольною ухвалою в судовому засіданні 20.12.2024 року поновлено відповідачу строк на подання відзиву та прийнято його до розгляду.

У відзиві відповідач заперечує проти позову з підстав у ньому викладених, зокрема серед іншого, зазначає, що між сторонами раніше були дружні відносини, і позивач 12.10.2020 року добровільно уклала із АТ «Сенс Банк» кредитний договір у сумі 250 000,00 грн., з яких взяла собі 10%, а залишок передала відповідачу з умовою внесення періодичних платежів за умовами даного договору. Відповідач регулярно перераховувала кошти позивачу, проте відсутні докази подальшого перерахування цих коштів банківській установі.

Окрім того, вказує, що під тиском позивача та її знайомих відповідач була вимушена написати боргову розписку, яка долучена до позовної заяви. Однак сума, вказана у цій розписці, є значно більшою ніж була встановлена за усною домовленістю. Зазначає, що відповідач погасила позивачу 61657,58 грн., про що відсутні квитанції, та 79395,46 грн., на підтвердження чого надає банківські квитанції.

Вважає дану розписку удаваним правочином, вчиненим під впливом обману, та без зазначення в ньому істотних умов договору позики, вважає, що позивачем не доведено факту передання коштів, та взагалі наявності таких коштів у позивача.

У судовому засіданні 20.12.2024 року представник позивача підтримав зменшені позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача, у судовому засіданні 20.12.2024 року заперечив проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Окрім того, після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, представником відповідача заявлено усне клопотання про призначення експертизи, для встановлення часу написання спірної розписки, в задоволенні якого судом протокольною ухвалою було відмовлено з підстав недотримання вимог ЦПК України щодо його заявлення, що відображено у протоколі судового засідання за 20.12.2024 року.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2022 року ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 12.10.1998 року Березанським РВ УМВС), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 зазначила, що отримала в борг від ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень та зобов`язалася їх повернути в повному обсязі до 10.12.2022 року.

Вказана розписка містить підпис відповідача та відображає у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Системний аналіз норм ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить, що, оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті такого договору сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Вказана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умову про отримання позичальником позики та зобов`язання її повернути у визначений сторонами строк.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.

Під час судового розгляду встановлено, що оригінал розписки від 12 жовтня 2022 року, яка складена відповідачем ОСОБА_2 , перебуває у позивача ОСОБА_1 та не повернутий відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно усного клопотання, заявленого представником позивача у судовому засіданні 20.12.2024 року, про зменшення позовних вимог, позивач, у зв`язку із частковим погашенням відповідачем заборгованості в сумі 75 000,00 грн., просила стягнути з відповідача 325 000,00 грн., яке судом задоволено.

Будь-яких належних та обґрунтованих доказів виконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за розпискою від 12 жовтня 2022 року щодо повернення позивачу ОСОБА_1 суми позики у розмірі 325 000,00 грн., які залишились неоплаченими, у визначений розпискою строк, тобто до 10.12.2023 року, або після його закінчення, матеріали справи не містять.

Вказана відповідачем у відзиві на позов інформація, про те, що вона погасила позивачу 61657,58 грн., про що відсутні квитанції, судом до уваги не береться, у зв`язку із відсутністю будь-якого підтвердження про це.

Надані відповідачем банківські квитанції про нібито погашення нею 79395,46 грн., судом оцінюються критично та відхиляються, виходячи з наступного.

Так, із наданих до суду копій платіжних інструкцій у кількості 24-х штук, сформованих надавачем платіжних послуг платника АТ КБ ПриватБанк, дійсно вбачається, що платником по них виступає відповідач ОСОБА_2 , а отримувачем виступає позивач ОСОБА_1 , однак у графі призначення платежу у них вказано «переказ власних коштів» та не зазначено для чого або на виконання чого здійснювались такі перекази. Відтак дані платіжні інструкції підтверджують лише факт перерахування відповідачем позивачу суми коштів, та не підтверджують їх сплату на погашення заборгованості по розписці від 12 жовтня 2022 року.

Копії квитанцій у кількості 5-ти штук, які сформовані АТ «Універсал Банк» «monobank», підтверджують лише те, що відправник ОСОБА_3 здійснювала перекази коштів отримувачу «МС 749753». Відтак дані квитанції свідчать про переказ коштів третьої особи, яка не є стороною спірних правовідносин, одержувачу, якого суд не може ідентифікувати. Окрім того в призначенні платежу у даних квитанціях зазначено «переказ особистих коштів», що теж не підтверджує їх сплату саме на погашення заборгованості по розписці від 12 жовтня 2022 року.

Копії фіскальних чеків (квитанцій до платіжних інструкцій на переказ коштів) у кількості 5-ти штук, сформованих за допомогою системи платника АТ КБ ПриватБанк, свідчать про перерахування коштів позивачем ОСОБА_1 на рахунок одержувача АТ СЕНС БАНК із призначенням платежу «погашення кредиту». Відтак дані фіскальні чеки підтверджують сплату позивачем коштів за кредит у АТ СЕНС БАНК, та не підтверджують погашення відповідачем позивачу позики по розписці від 12 жовтня 2022 року.

Щодо вимоги відповідача про визнання правочину недійсним, суд роз`яснює, що предметом розгляду у даній справі є позов ОСОБА_1 про стягнення боргу. А заявлена відповідачем вимога є самостійною вимогою, яка може бути заявлена до суду у відповідності до вимог ЦПК України, як новий позов у іншому позовному провадженні, або як зустрічний позов у даній справі. Відтак така вимога заявлена не у передбачений ЦПК України спосіб, а тому не підлягає до задоволення.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Не подано відповідачем і жодного доказу на підтвердження того, що спірна розписка була написана ним під тиском та погрозами з боку позивача, або є фіктивною або удаваною.

Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості по розписці від 12 жовтня 2022 року в розмірі 325 000,00 грн. підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак у зв`язку з задоволенням позову 325 000,00 грн., з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 3 250,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 176 ЦПК України, у разі зменшення розміру позовних вимог питання про повернення суми судового збору вирішується відповідно до закону. А згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Враховуючи, що таке клопотання до суду не надходило, судом не вирішується питання повернення судового збору, у зв`язку із зменшенням позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат у розмірі 14 000,00 грн. на правничу допомогу, які відносяться до інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 с. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову такі витрати покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 7, 12, 13, 76-78, 81, 95, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 ) заборгованість за договором позики (розписці) від 12.10.2022 року в розмірі 325 000, 00 (триста двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3 250,00 (три тисячі двісті п`ятдесят гривень 00 копійок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий суддя В.М. Кічула