Провадження № 22-ц/801/1457/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 рокуСправа № 127/27811/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Міхасішина І.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року, ухвалене суддею Сичуком М.М., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання права власності на майно у порядку поділу майна подружжя,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому згідно заяви про зміну (уточнення) предмету позову просив:

- визнати недійсними договір купівлі-продажу автомобіля №4841/2023/3857342 від 02 червня 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформлений та підписаний в сервісному центрі РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області №4841, на підставі якого було відчужено легковий автомобіль JEEP CHEROKEE, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору (д.н.з. до продажу НОМЕР_2 );

- у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частку згаданого легкового автомобіля.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 01 серпня 2009 року по 04 жовтня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

31 березня 2021 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторони набули спільне майно, а саме легковий автомобіль JEEP СНЕКОКЕЕ, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , білого кольору.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 31 березня 2021 року Центром ТСЦ 0541, право власності на вказаний легковий автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 ..

02 червня 2023 року транспортний засіб був перереєстрований ОСОБА_2 на нову власницю - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4841/2023/3857342.

Таким чином, ОСОБА_2 відчужила транспортний засіб, що належить до спільного майна подружжя, без згоди позивача, як співвласника такого майна, у зв`язку із чим для захисту своїх порушених прав позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, відповідно до якого відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, що був викладений у поставові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15, на який послався суд першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позову. Обов`язок доводити той факт, що відповідачі при укладенні оскаржуваного договору діяли недобросовісно, у позивача відсутній. Право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто позивачу належить право звернутися до суду із вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, натомість він не погоджувався на компенсацію йому вартості 1/2 частки спірного автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що відповідачі при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу діяли недобросовісно надано не було. Відсутність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля та його небажання отримати грошову компенсацію за автомобіль у вигляді 1/2 частини від вартості вказаної в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 02 червня 2023 року (40000 гривень) не є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним та визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля, оскільки в даному слід звертатися до суду з вимогою про отримання грошової компенсації за відчужене рухоме майно за дійсною ринковою вартістю.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже вони зроблені без врахування останніх правових позицій, які є обов`язковими до застосування судом.

Встановлено, що 01 серпня 2009 року між ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.15).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2022 року в цивільній справі №127/18551/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.16-17).

31 березня 2021 року, під час перебування сторін у шлюбі, подружжям було набуто у власність легковий автомобіль JЕР СНЕRОКЕЕ, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_6 , білого кольору.

Відповідно до копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 31 березня 2021 Центром ТСЦ 0541, право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно довідки ТСЦ МВС № 0541 від 03 серпня 2023 року №31/2/0541-С-250, спірний транспортний засіб 02 червня 2023 року був перереєстрований ОСОБА_2 на нову власницю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4841/2023/3857342, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Вказане підтверджується також самим договором купівлі-продажу №4841/2023/3857342 транспортного засобу від 02 червня 2023 року (а.с.18,63).

ОСОБА_1 , вважаючи, що ОСОБА_2 відчужила належний їм на праві спільної сумісної власності транспортний засіб на користь третьої особи без його згоди, як співвласника майна, звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу та поділити вказане майно.

При вирішенні даного спору судам необхідно взяти до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19, адже викладені в ній висновки зроблені за подібних правовідносин.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.1,2 ст. 65 СК України).

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна.

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо.

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Помилковим є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право лише на відшкодування компенсації вартості половини спірного автомобіля (навіть з підстав відсутності згоди іншого з подружжя на відчуження транспортного засобу).

ОСОБА_1 , пред`являючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про визнання права на частку в порядку поділу майна подружжя обрав ефективний спосіб захисту.

При цьому, при вирішення питання про наявність підстав для визнання договору недійсним підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором.

Суд першої інстанції, зазначаючи про те, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору не звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 відступила від вказаного висновку, сформульованого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Розвиваючи висновок, сформульований у цій постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, із наведеного вище слідує, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Тому під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна слід з`ясувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором), зокрема, у даній справі підлягає з`ясуванню чи знала ОСОБА_3 про те, що транспортний засіб є спільним майном подружжя, та що відсутня згода іншого співвласника на відчуження цього майна.

У даній справі встановлено, що спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач був співвласником спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені висновки відповідають нормам матеріального права та не заперечувалися сторонами.

На момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець повинен був повідомити покупцю, що транспортний засіб перебуває у спільній сумісній власності подружжя, діючи як доброчесний і розсудливий учасник договірного процесу, який повинен був дотриматися певного стандарту порядної поведінки та проявити розумну обачність, укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу без згоди ОСОБА_1 , втім доказів виконання цього обов`язку матеріали справи не містять.

Укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу ОСОБА_2 повідомила, що майно, яке є предметом продажу, належить їй на праві власності, а не є спільною сумісною власністю, що відображено у пункті 1.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу.

За обставинами справи, ОСОБА_3 не могла знати про те, що транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже не перебували у зареєстрованому шлюбі, самостійно дізнатися про цей факт ОСОБА_3 не мала можливості. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності поведінки ОСОБА_3 ..

Апеляційний суд звертає увагу, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки позовна заява та матеріали справи не містять належних доводів та доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_3 , тому не доведені підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02 червня 2023 року.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що контрагент ОСОБА_3 позбавлена була можливості отримати інформацію щодо наявності спільної сумісної власності на транспортний засіб. Сам транспортний засіб був зареєстрований саме за ОСОБА_2 .. Наведене підтверджує добросовісність контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Оскільки недобросовісність ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу позивачем не доведена та судом не встановлена, відтак підстави для визнання такого договору недійсним за обставин даної справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте не врахував право ОСОБА_1 на оскарження вчиненого ОСОБА_2 правочину щодо належного їм на праві спільної сумісної власності майна, залишивши поза увагою вказані норми права та застосувавши неактуальні правові позиції суду касаційної інстанції.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

І.В. Міхасішин