ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 316/809/17

провадження № 61-3126св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом- ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом- Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа за зустрічним позовом- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 11 873,21 доларів США солідарно.

Позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» мотивувало тим, що 11 липня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 31207Ж055-К, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 19 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 11 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 31207Ж055-П.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту не виконував, на вимогине реагував,станом на 12 квітня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 11 873,21 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 10 687,15 доларів США, заборгованість за процентами - 1 186,06 доларів США.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 11 873,21 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 10 687,15 доларів США, заборгованість за відсотками - 1 186,06 доларів США та витрати зі сплати судового збору у сумі 4 677,95 грн.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів фінансових послуг.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К зі встановленою процентною ставкою у розмірі 12 % річних.

Із долученого до позовної заяви банку розрахунку позивач за зустрічним позовом установив, що проценти банком нараховані не за ставкою 12 % річних, а саме: з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року - 12,2 % річних, з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року - 13,5 % річних. Крім того, до позовної заяви долучено додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, у пункті 1 якої зазначено, що у зв`язку зі зміною умов кредитування за договором кредиту сторони домовились: «з 20 жовтня 2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,5 % річних та відповідно зазначити у тексті договору проценту ставку у розмірі 13,5 % річних». Вказував, що з додатковою угодою від 11 жовтня 2008 року він не ознайомлений, її не підписував. Підпис, який стоїть на вказаній додатковій угоді, йому не належить.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсною додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К;

- визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року за ставкою 12,2 % річних;

- визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року за ставкою 13,5 % річних;

- зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» провести перерахунок кредитної заборгованості, нарахування процентів та списання коштів за процентною ставкою 12 % річних за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 11 липня 2007 року до

14 січня 2015 року.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 16 січня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до спільного розгляду з позовом ПАТ «Укрсоцбанк»

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 31 березня 2021 року, ухваленим у складі судді Бульби О. М., у задоволенні позовної заяви АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів фінансових послуг задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову банку та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд урахував, що додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року підписано іншою особою, а не ОСОБА_1 , наявні два договори про внесення змін від 15 січня 2015 року, зміст яких суперечить один одному, та те, що з матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити розмір наявних чи виконаних зобов`язань за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К.

Спростовуючи твердження представника позичальника про те, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду, суд указав, що позичальник останній платіж здійснив у 2016 році. Крім того, в матеріалах справ містяться договори про внесення змін до договору кредиту, датовані 15 січня 2015 року, укладені між банком та позичальником.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 31 березня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову.

Позов АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К станом на 12 квітня 2017 року у розмірі 11 825,40 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 687,15 доларів США, заборгованості за процентами - 1 138,25 доларів США.

У решті позовних вимог АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», про захист прав споживачів фінансових послуг відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції вказав, що за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи у додатковій угоді про внесення змін до кредитного договору, датованій 11 жовтня 2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Однак з виписки за рахунком ОСОБА_1 , довідки про розмір заборгованості станом на 12 квітня 2017 року встановлено, що з листопада 2008 року відповідач почав сплачувати проценти у розмірі більшому, ніж був передбачений кредитним договором, укладеним між сторонами 11 липня 2007 року, а отже, позичальник фактично почав виконувати взяті на себе зобов`язання за додатковою угодою шляхом погашення основного боргу та нарахованих процентів.

Надавши оцінку двом договорам про внесення змін № 1 до договору кредиту, датованих 15 січня 2015 року, суд встановив, що у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне забезпечення 15 січня 2015 року між банком та позичальником ОСОБА_1 було підписано два договори про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К: перший договір про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, відповідно до умов якого засвідчено раніше погоджену між сторонами процентну ставку - 13,5 % річних; другий договір про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, за умовами якого було погоджено процентну ставку - 11,5 % річних за користування кредитними коштами на наступний період та був перерахований та встановлений залишок заборгованості за кредитом - 11 409,16 доларів США.

Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку вказаним доказам, зазначив, що жоден з договорів про внесення змін від 05 січня 2015 року позичальнику не оспорював, а отже, ОСОБА_1 погодився із залишком заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 409,16 доларів США, визначеним, зокрема за процентною ставкою, встановленою додатковою угодою від 11 жовтня 2008 року.

Оспорюючи додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року, якою змінено процентну ставку з 12 % річних до 13,5 % річних, ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, за умовами якого був визначений сторонами залишок заборгованості за кредитом станом на 15 січня 2015 року у розмірі 11 409,16 доларів США та зменшена процентна ставка.

Суд апеляційної інстанції вказав, що посилання ОСОБА_1 на висновок судової почеркознавчої експертизи, як єдиний доказ у справі, з якого вбачається, що позивач не підписував додаткову угоду, не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову у цій справі, оскільки є інші докази у справі, які підтверджують факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивача щодо взяття на себе з жовтня 2008 року зобов`язань зі сплати нарахованих процентів у розмірі 13,5 % річних.

При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банк, звернувшись з позовом до суду 08 червня 2017 року, не пропустив строк звернення до суду, оскільки, укладаючи 15 січня 2015 року договір про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, позичальник визнавав, що станом на той час він має заборгованість за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції урахував положення пункту 2.1.2 договору поруки, яким забезпечено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 12,2 % річних, указав, що оскільки матеріали справи містять додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 11 жовтня 2008 року, за умовами якої з 20 жовтня 2008 року процентна ставка за користування ОСОБА_1 кредитними коштами становить 13,5 % річних, а також договір про внесення змін № 1 до договору кредиту від 15 січня 2015 року, відповідно до умов якого між сторонами погоджено процентну ставку 13,5 % річних (який не оспорювався позичальником), за розрахунком банку заборгованість у період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року нарахована за процентною ставкою 13,5 % річних, тому суд дійшов висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд Р. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судове рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 (поручителя) банк не оскаржує, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у частині вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 , у касаційному порядку не переглядається.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року № 7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ з Енергодарського міського суду Запорізької області на Самарський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2022 року задоволено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Самарського районного суду м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

Станом на 03 листопада 2022 року матеріали цивільної справи № 316/809/17 до Верховного Суду не надходили, Енергодарський міський суд Запорізької області знаходиться на тимчасово окупованій території України та не відновив здійснення правосуддя.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року направлено до Самарського районного суду м. Дніпропетровська копії матеріалів касаційного провадження № 61-3126ск22 для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 316/809/17.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ з Енергодарського міського суду Запорізької області на Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Листом Верховного Суду від 13 грудня 2022 року матеріали касаційного провадження № 61-3126ск22 у справі № 316/809/17 було витребувано із Самарського районного суду м. Дніпропетровська, як помилково направлені.

Ухвалою Верховного Суду 09 січня 2023 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя направлено копії матеріалів касаційного провадження № 61-3126ск22 для вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 316/809/17.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 28 грудня 2023 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 316/809/17 за позовною заявою АТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів фінансових послуг.

У січні 2024 року відновлене судове провадження надійшло до Верховного Суду.

19 березня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

24 березня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Р. Ю. надійшло клопотання про зупинення виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 316/809/17 до закінчення касаційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2022 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21), від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353св18), від 06 травня 2020 року у справі № 234/4524/15-ц (провадження № 61-36695св18) та інші.

Доводи касаційної скарги в цілому зводяться до такого:

- суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку зібраним доказам, не врахував, що додаткова угода від 11 жовтня 2008 року є нікчемною, оскільки позичальник її не підписував, що встановлено проведеною експертизою. За таких обставин нарахування позивачем з 2008 року до 2015 року процентів за ставкою 13,5 % річних є незаконним;

- суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку угодам від 15 січня 2015 року, відмовив у задоволенні клопотання про витребування оригіналів, не навів жодних мотивів;

- суд апеляційної інстанції вважав установленим на підставі копій факт укладання позичальником договороу про внесення змін, яким зафіксовано залишок заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 409,16 доларів США, однак договір від 01 січня 2015 року про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року викликає сумніви у його дійсності та оригінальності, тому за положеннями статті 79 ЦПК України є недостовірним доказом;

- суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 27 липня 2021 року без заяв чи клопотань від сторін, протокольною ухвалою витребував від позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором;

- наданий банком 06 жовтня 2021 року суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості станом на 12 квітня 2017 року із зазначенням періоду нарахування та розміру процентів, також додатково наданий детальний розрахунок заборгованості за договором за період з 11 липня 2007 року до 15 січня 2015 року є недопустимим доказом у силу вимог частини другої статті 78 ЦПК України, оскільки таблиці-розрахунки не мають назви документа, зазначення та підпису відповідальної особи за їх складання, що виключають їх відношення до документів взагалі, а до виписок за особовим рахунком. Крім того, у деяких таблицях відсутні інформація про номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, вхідні залишки на кожний день. Крім того, надані позивачем виписки не відповідають наданим відповідачем касовим ордерам щодо дати та суми кредиту, виписки суперечать наданому позивачем розрахунку;

- суд апеляційної інстанції прийняв новий доказ від банку - розрахунок заборгованості, однак відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи;

- у складі колегії суддів, яка прийняла оскаржувану постанову, брав участь суддя, якому було заявлено відвід, легітимні сумніви щодо безсторонності через істотні порушення рівності сторін та диспозитивності внаслідок витребування від позивача розрахунку за своєю ініціативою.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційну скаргу

У червні 2023 року АТ «Альфа-Банк» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладений договір кредиту № 31207Ж055-К, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 10 липня 2027 року.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 19 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних.

Пунктом 2.6.1 кредитного договору визначено, що про намір змінити розмір процентів кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду.

Згідно з пунктом 2.6.2 кредитного договору, у разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов`язаний протягом строку, зазначеного в пункті 2.6.1 цього договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього договору та повернути кредитору.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплати проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктом 3.3.8 кредитного договору сторони обумовили обов`язки позичальника своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Згідно з пунктом 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених пунктами 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору.

Встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 19 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання кредитного договору, 11 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 31207Ж055-П, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, що передбачений договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К.

Відповідно до пункту 2.1 договору поруки зміст забезпеченого порукою зобов`язання, його розмір, строк та порядок виконання - повернення кредиту в сумі 19 000 доларів США з порядком погашення відповідно до графіка, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту.

Пунктом 2.1.2 договору поруки визначено сплату процентів за користування кредитом в розмірі 12,2 % (дванадцять цілих дві десятих) процентів річних та комісій, у розмірі та строки та в порядку, що визначені договором кредиту.

До матеріалів справи долучено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 11 жовтня 2008 року, за змістом якої з 20 жовтня 2008 року процентна ставка за користування ОСОБА_1 кредитними коштами становить 13,5 %. Додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання.

Підпис під зазначеною додатковою угодою позичальник ОСОБА_1 у суді першої інстанції заперечував.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 травня 2019 року призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України була проведена судово-почеркознавча експертиза, згідно висновку якої № 4-105 від 27 вересня 2019 року, підписи в додатковій угоді про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, датованій 11 жовтня 2008 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Короткий рукописний запис «ОСОБА_1» у графі «Позичальник (ПІП)» у детальному розписі сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту від 20 жовтня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

До суду першої інстанції банк надав розрахунок заборгованості станом на 12 квітня 2017 року, відповідно до якого заборгованість за кредитом становить 10 687,15 доларів США, заборгованість за процентами - 1 186,06 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 120,22 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення процентів - 140,25 доларів США.

Відповідно до таблиці розрахунку, що надана банком до суду першої інстанції, процентна ставка з 07 серпня 2007 року до 30 грудня 2008 року становила 12,2 %, з 24 лютого 2009 року до 28 березня 2017 року - 13,5 % річних.

15 січня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений Договір про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, пунктом 1.1 якого зазначено, що станом на дату підписання цього договору залишок заборгованості за кредитом складає 19 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та комісій, у зв`язку з цим внесено зміни щодо графіка погашення заборгованості.

Крім того, матеріали справи містять Договір про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, укладений 15 січня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 якого зазначено, що станом на дату укладення цього договору, заборгованість за кредитом становить 11 409,16 доларів США, та у зв`язку з цим внесено зміни щодо графіка погашення заборгованості. Пунктом 3.4 договору про внесення змін № 1 встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних.

З письмових пояснень представника АТ «Альфа-Банк» суд апеляційної інстанції встановив, що у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне забезпечення, 15 січня 2015 року між банком та позичальником ОСОБА_1 підписано два договори про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К: у першому договорі про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К засвідчено раніше погоджену між сторонами відсоткову ставку - 13,5 % річних; у другому договорі про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К погоджено проценту ставку - 11,5 % річних за користування кредитними коштами на наступний період та був перерахований та встановлений залишок заборгованості за кредитом - 11 409,16 доларів США.

Встановлено, що жоден з договорів про внесення змін від 15 січня 2015 року позичальник не оспорив.

Із уточненого розрахунку заборгованості, наданого позивачем суду апеляційної інстанції, встановлено, що починаючи з 15 січня 2015 року позичальнику ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором нарахована за процентною ставкою 11,5 % річних, передбаченою договором про внесення змін № 1 до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, укладеним між сторонами 15 січня 2015 року.

За вказаним розрахунком у період з 15 січня 2015 року до 17 квітня 2017 року банк за користування кредитом за процентною ставкою 11,5 % річних нараховував до сплати процентів у сумі 18 387,27 доларів США, з яких сплачено - 17 249,02 доларів США, залишок становить - 1 138,25 доларів США. Зазначений розрахунок ОСОБА_1 не спростував, іншого розрахунку позичальник не подав.

Випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К підтверджено та не спростовано сторонами, що відповідач вніс останній платіж по кредиту 20 квітня 2016 року.

До суду з позовом банк звернувся 08 червня 2017 року.

16 січня 2018 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про застосування позовної давності.

Представник відповідача за зустрічним позовом у відзиві на зустрічну позовну заяву виклав клопотання про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Р. Ю. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.

Щодо вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 11 жовтня 2008 року

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, позичальник ОСОБА_1 указував, що додаткову угоду від 11 жовтня 2008 року він не підписував, про її існування та нарахування процентів у розмірі 13,5 % річних він дізнався у червні 2017 року, отримавши позовну заяву банку з додатками.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зробила висновки про те, що будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, потрібно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Однак фактична наявність на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору від 11 жовтня 2008 року, суд апеляційної інстанції спростував посилання позивача за зустрічним позовом на висновок судово-почеркознавчої експертизи, як єдиний доказ у справі того, що позичальник не підписував додаткову угоду, та виходив з того, що з виписки з рахунку позичальника, довідки про розмір заборгованості станом на 12 квітня 2017 року встановлено, що з жовтня 2008 року відповідач почав сплачувати проценти у розмірі, більшому ніж був передбачений кредитним договором, укладеним між сторонами 11 липня 2007 року, отже, почав виконувати взяті на себе зобов`язання за додатковою угодою шляхом погашення основного боргу та нарахованих процентів.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що позичальник ОСОБА_1 не підписував додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К, датовану 11 жовтня 2008 року, згідно з якою нарахування процентів за кредитним договором від 11 липня 2007 року, починаючи з жовтня 2008 року, відбувається за процентною ставкою 13,5 % річних, що встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи позивача про неукладення додаткової угоди та про необізнаність позичальника про збільшення процентної ставки, не надав оцінки доводам позичальника про те, що про існування додаткової угоди від 11 жовтня 2008 року, якою річну процентну ставку збільшено з 12 % до 13,5 %, йому стало відомо із позовної заяви банку.

Та обставина, що позичальник після 11 жовтня 2008 року вносив плату за кредитним договором, підтверджує лише той факт, що позичальник до квітня 2016 року виконував умови кредитного договору, укладеного з банком 11 липня 2007 року. Інших доказів обізнаності позичальника зі збільшеною процентною ставкою, починаючи з жовтня 2008 року, зокрема, взаємних розрахунків, актів звірок, заяв позичальника, банку щодо обрахування/нарахування процентів тощо, банк суду не надав.

Тому висновки суду апеляційної інстанції про те, що позичальник з жовтня 2008 року почав сплачувати проценти у більшому розмірі, ніж був передбачений кредитним договором, укладеним між сторонами 11 липня 2007 року, щодо яких позичальник не висловлював будь-яких заперечень, отже, взяв на себе зобов`язання за додатковою угодою шляхом погашення основного зобов`язання боргу та нарахованих процентів, є помилковим та суперечить зібраним у справі доказам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) виснувала, що непідписаний правочин є неукладеним та такий правочин не може бути визнаний недійсним.

За таких умов, у задоволенні зустрічного позову у частині визнання недійсною додаткової угоди від 11 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його прав чи інтересу.

Однак при цьому колегія суддів бере до уваги, що оскільки позичальник ОСОБА_1 не виявляв свою волю до вчинення правочину, то додаткова угода від 11 жовтня 2008 року є такою, що не вчинена, права та обов`язки за цією угодою ОСОБА_1 не набув, а правовідносини за цією угодою не виникли.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором

Відповідно до статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18)).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до суду банк звернувся 08 червня 2017 року. Отже, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, банк втратив право на нарахування процентів з червня 2017 року.

Встановлено, що 11 липня 2007 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник зобов`язався за користування кредитом сплачувати проценти у розмірі 12 % річних.

У свою чергу, 15 січня 2015 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладено два додаткові договори про внесення змін № 1 до кредитного договору від 11 липня 2007 року.

За умовами першого договору заборгованість за кредитним договором визначена у розмірі 19 000,00 доларів США, а процентна ставка за користування кредитом вказана у розмірі 13,5 % річних.

За умовами другого договору сума заборгованості за кредитом визначена у меншому розмірі: 11 409,16 доларів США, а процентна ставка за користування кредитом вказана також у меншому розмірі: 11,5 % річних.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України).

Суд касаційної інстанцій, враховуючи презумпцію правомірності правочину, погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про те, що жоден із додаткових договорів про внесення змін від 15 січня 2015 року позичальник не оспорив, тобто не піддав сумніву їх укладення.

При цьому, тлумачачи різний зміст додаткових договорів про внесення змін від 15 січня 2015 року на користь більш вразливої сторони, а саме: позичальника, який є споживачем банківських послуг в даних правовідносинах, колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції, який дійшов висновку, що 15 січня 2015 року сторони уклали саме додатковий договір про внесення змін № 1, за яким погодили, що розмір заборгованості за кредитним договором складає 11 409,16 доларів США, а розмір строкових (поточних) процентів за користування кредитом з 15 січня 2015 року складає 11,5 % річних (пункт 3.4 додаткового договору про внесення змін № 1)(том 1, а.с. 131 -137).

Крім того, з наданих суду першої та апеляційної інстанцій розрахунків вбачається, що починаючи з 15 січня 2015 року процентна ставка, яку нараховував банк, складала 11,5 % річних, що не заперечувалося стороною відповідача.

При цьому доводи касаційної скарги про те, що надані суду копії договорів про внесення змін № 1 від 15 січня 2015 року у силу статті 78 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки їх оригінали не оглянуто у судовому засіданні, спростовуються змістом рішення суду першої інстанції, тому суд касаційної інстанції не бере їх до уваги.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду, банк просив суд стягнути, зокрема, з позичальника ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 11 квітня 2017 року у розмірі 11 873,21 доларів США, із яких: тіло кредиту - 10 687,15 доларів США, проценти - 1 186,06 доларів США.

Не погоджуючись з розрахунками заборгованості за кредитним договором та нарахованими процентами, наданими банком, позичальник фактично оспорює у суді нарахування банком процентів у розмірі 12,2 % річних за період з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року та нарахування процентів у розмірі 13,5 % річних за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року. При цьому будь-яких своїх розрахунків ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції позичальник не надав.

Щодо розміру нарахування процентів за кредитним договором, внесення платежів, обумовлених умовами договору, та розміру заборгованості, колегія суддів зазначає таке.

Встановлено, що кредитним договором від 11 липня 2007 року визначено нарахування процентів на рівні 12 % річних (пункт 1.1 кредитного договору), додаткова угода від 11 жовтня 2008 року є неукладеною, а в додатковому договорі про внесення змін № 1 від 15 січня 2015 року сторони погодили проценту ставку на рівні 11,5 % річних (пункт 3.4 додаткового договору).

Отже, сторони погодили в кредитному договорі від 11 липня 2007 року нарахування процентів за користування кредитом: з 11 липня 2007 року до 14 січня 2015 року - 12 % річних, з 15 січня 2015 року до 10 липня 2027 року - 11,5 % річних.

Натомість із наданого суду першої інстанцій розрахунку вбачається, що з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року проценти розраховувалися з процентної ставки 12,2 % річних, а з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року - 13,5 % річних, з 15 січня 2015 року до 20 березня 2017 року - 11,5 % річних (том 1, а.с. 110-113).

На вимогу суду апеляційної інстанцій банк надав розрахунок нарахованих процентів, з якого встановлено, що за період з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року проценти нараховані за ставкою 12 % річних, за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року - 13,5 % річних та з 15 січня 2015 року до 12 квітня 2017 року - 11,5 % річних.

При цьому із розрахунку встановлено, що за період з 11 липня 2007 року до 05 жовтня 2008 року (розраховані проценти - 12 % річних), заборгованість за тілом кредиту - 0,08, процентів - 0,0. Відповідач цих розрахунків не спростував.

Оскільки банк провів нарахування процентів за користування кредитом за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року з порушенням вимог пункту 1.1 кредитного договору, а відповідач свого розрахунку суду не надав, суд здійснює такий розрахунок самостійно, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому для розрахунку процентів враховано такі письмові докази:

- кредитний договір від 11 липня 2007 року;

- розрахунки процентів (очікуваний дохід), розрахунок процентів із урахуванням сум, внесених на погашення кредиту та процентів, розрахунки у письмових поясненнях банку, надані суду апеляційної інстанції 05 жовтня 2021 року (том 1, а.с.197-217),

- довідку банку станом на 01 жовтня 2020 року про перерахування позичальником ОСОБА_1 коштів у рахунок погашення кредиту у період з 04 липня 2007 року до 30 вересня 2020 року (том 1, а.с.146-149);

- виписки з особових рахунків позичальника ОСОБА_1 за період з 11 липня 2007 року до 23 квітня 2009 року, за період з 24 квітня 2009 року до 28 лютого 2011 року, з 20 травня 2011 року до 21 травня 2019 року (том 1, а.с.150-183).

Згідно з умовами пунктів 1.1, 1.1.2 кредитного договору від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К позичальник отримав у тимчасове користування кредитні кошти у розмірі 19 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим поверненням коштів - до 10 липня 2027 року.

Аналізуючи розрахунки, встановлено, що нарахування погашень кредиту визначено рівними частинами протягом 20 років, проценти нараховано з денним періодом/показником (365 днів). Із 20 жовтня 2008 року запланована ставка процентів за кредитом змінена на 13,5 % річних, тому за період з 20 жовтня 2008 року до 03 жовтня 2014 року банк запланував дохід (від нарахованих процентів) у загальному розмірі - 12 696,44 доларів США.

Оскільки за умовами договору (з врахуванням того, що додаткова угода від 11 жовтня 2008 року є неукладеною) процента ставка визначена на рівні 12 % річних за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року, судом проведено аналіз нарахування процентів за цей час, з урахуванням періодів, які були зазначені у розрахунках банку та вирахувано суму процентів у розмірі 11 131,13 доларів США за формулою:

сума кредиту на дату (залишок заборгованості на дату) помножена на річні проценти (12 %) поділена на 365 (кількість днів в році) та помножена на кількість днів за період оплати кредиту.

При цьому аналіз, зроблений судом, показав, що внесення позичальником коштів у рахунок погашення кредиту та сплати процентів у період з 04 липня 2007 року до 20 травня 2016 року відповідаєперіодам руху коштів, указаним у виписках з особових рахунків позичальника.

Таким чином, за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року сума нарахованих процентів за ставкою 12 % річних склала 11 131,13 доларів США.

При цьому судом проаналізована різниця між нарахованими банком процентів у розмірі 13,5 % річних (12 696,44 доларів США) та визначеними кредитним договором процентів у розмірі 12 % річних (11 131,13 доларів США) з урахуванням дат внесення позичальником сум на погашення тіла кредиту та процентів.

Переплата процентів за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року становить 1 565,31 долар США.

Таким чином, установлено, що за період з 11 липня 2007 року до 05 жовтня 2008 року заборгованість за процентами відсутня; за період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року сума переплати за процентами склала 1 565,31 доларів США.

Аналізуючи нарахування процентів за період з 15 січня 2015 року до 11 квітня 2017 року, встановлено, що на залишок заборгованості за кредитом - 11 409,16 доларів США (за договором) нараховано процентів за ставкою 11,5 % річних у розмірі 1186,06 доларів США. Нарахована банком сума процентів позичальником не оспорюється.

Тобто, розмір всієї заборгованості складає 10687,15 + 1186,06 = 11873,21 доларів США.

Оскільки позичальник на виконання умов кредитного договору від 11 липня 2007 року у період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року переплатив проценти на суму 1 565,31 долар США, то на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі: 11873,21 - 1 565,31 = 10307,90 доларів США.

З урахуванням того, що банк без законних підстав здійснив нарахування процентів у розмірі 13,5 % річних у період з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року, вимоги ОСОБА_1 про визнання дій банку в цій частині неправомірними підлягають задоволенню.

Верховний Суд здійснив перерахунок процентів у визначному кредитним договором розмірі, вирахував різницю між розміром заборгованості позичальника перед банком за тілом кредиту та переплатою процентів за період з 20 жовтня 2018 року до 14 січня 2015 року.

Оскільки банк самостійно здійснив перерахунок процентів у визначеному кредитним договором розмірі за період з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року, тому у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про зобов`язання банку провести перерахунок процентів за ставкою 12 % річних за період з 11 липня 2007 року до 14 січня 2015 року та списати ці кошти, слід відмовити.

Обґрунтовуючи підстави стягнення заборгованості за тілом кредиту, банком, окрім розрахунку, надано виписки з карткових рахунків, у яких міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що витребуваний судом апеляційної інстанції розрахунок є недопустимим доказом у силу вимог частини другої статті 78 ЦПК України, на увагу не заслуговують, оскільки цей розрахунок не є новим доказом, він лише підтверджує суму заборгованості за кредитом, вказану у розрахунку, наданому суду першої інстанції, однак деталізує нарахування процентів за спірний період.

Крім того, слід врахувати ту обставину, що відповідач, заперечуючи нарахування процентів (їх розмір), будь-яких розрахунків, первинних документів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не надав.

Витребуючи у банку уточнений розрахунок нарахованих процентів за спірний період, суд апеляційної інстанції нових доказів не приймав, отже, за межі статті 367 ЦПК України не вийшов.

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у частині задоволення позову банку та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову банку, задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 у частині вимог про визнання неправомірними дій банку а саме:

- визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року за ставкою 13,5 % річних;

- визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 11 липня 2008 року до 19 жовтня 2008 року за ставкою 12,2 % річних;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К у розмірі 10 307,90 доларів США, із яких: тіло кредиту - 9 121,84 доларів США, проценти - 1 186,06 доларів США.

Постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсною угоди, зобов`язання здійснити перерахунок та зарахування процентів слід змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Згідно зі статтею 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки за результатами касаційного перегляду справи Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову банку про стягнення заборгованості та ухвалив своє судове рішення, відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про зупинення виконання судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції.

Банк за подачу позову сплатив судовий збір у розмірі 4 684,11 грн, апеляційної скарги - 7 986,16 грн.

ОСОБА_1 за подачу зустрічного позову сплатив судовий збір у розмірі 1 920,00 грн (640,00 х 3), касаційної скарги - 9 368,22 грн.

Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення вимог банку та ухвалив своє рішення яким частково задовольнив позов банку (87,17 %).

Отже, з ОСОБА_1 на користь банку слід стягнути судовий збір у розмірі 11 044,60 грн (4 083,10+ 6 961,50) за подачу позову та апеляційної скарги.

У свою чергу з банку на користь ОСОБА_1 підлягає поверненню відшкодування судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 1 201,94 грн (9 368,22 грн х 87,17 %).

Крім того, Верховний Суд задовольнив одну вимогу немайнового характеру за зустрічним позовом, отже, з банку на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 920,00 грн (640,00 + 1 280,00) відшкодування витрат за подачу зустрічного позову та касаційної скарги.

Оскільки позов банку та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, судові витрати покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України суд зобов`язує ОСОБА_1 , на якого покладена більша сума судових витрат, сплатити різницю на користь банку, а саме: 11 044,60 грн - 3 121,90 грн = 7 922,66 грн.

Тому остаточно з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у сумі 7 922,66 грн.

Керуючись статтями 400, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича про зупинення виконання судового рішення до закінчення касаційного перегляду справи залишити без задоволення.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів скасувати.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , у частині вимог про визнання неправомірними дій ПАТ «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів задовольнити.

Визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 11 липня 2007 року до 19 жовтня 2008 року за ставкою 12,2 % річних, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» щодо нарахування процентів за договором кредиту від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К з 20 жовтня 2008 року до 14 січня 2015 року за ставкою 13,5 % річних, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2007 року № 31207Ж055-К у розмірі 10 307,90 доларів США (десять тисяч триста сім доларів США 90 центів).

Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсною додаткової угоди, зобов`язання провести перерахунок та зарахування змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 7 922,66 грн (сім тисяч дев`ятсот двадцять дві грн 66 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець